Meripoikia
Date: 2023-12-29T00:00:00+00:00
Keywords: Sailors -- Fiction; Seafaring life -- Fiction; Humorous stories; English -- Translations into Finnish

The Project Gutenberg eBook of Meripoikia

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Meripoikia

Merimiesjutelmia

Author: W. W. Jacobs

Translator: Emil Palm

Release date: December 29, 2023 [eBook #72535]

Language: Finnish

Original publication: Hämeenlinna: Arvi A. Karisto, 1907

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK MERIPOIKIA ***

MERIPOIKIA

Merimiesjutelmia

Kirj.

W. W. JACOBS

Suomensi

E. P.

Hämeenlinnassa, Arvi A. Karisto, 1907.

SISÄLTÖ:

1. Myrkytetty silli. 2. Helvetinkone. 3. Rohkea yritys. 4. Veli Hutchins.. 5. Nais-ase. 6. Kaksi yhtä vastaan. 7. Harmaa papukaija. 8. Eräs aavehistoria.

MYRKYTETTY SILLI

Yht'äkkiä tuli melua ja elämää kannelle, kiukkuisia huutoja säesti taukoamaton koiran haukunta; priki Arethusan laivurin veitsi pysähtyi matkalla suuhun ja vaihdettuaan silmäyksen perämiehen kanssa, nousi hän seisomaan.

"No nyt ne lurjukset taas kiusaavat sitä eläinraukkaa", huudahti hän vihaisena. "Se on kerrassaan halpamaista."

"Rupert kyllä puolensa pitää", sanoi perämies levollisesti ja jatkoi rauhassa syömistään. "Kun kaikki asiat ympäri käyvät, onkin se juuri hän joka on halpamainen."

"Te olette yhtäläinen, kuin kaikki toisetkin", tiuskasi laivuri ja kun suuri ruskea koira samassa juosta lönkytteli kajuuttaan, taputteli hän sitä päähän ja silitteli sen pörröisiä karvoja. "Vanha Rup, poikani. Mitä ne nyt taas ovat sinulle tehneet?"

Koira istuutui tyytyväisen näköisenä laivurin tuolin viereen ja kuunteli rauhallisena kajuutan ovesta sisääntunkeutuvaa tyytymätöintä sorinaa.

"No, mikä nyt taas on?" kirkasi laivuri.

"Se on taas tuo kirottu koira", kuului suuttunut ääni ulkoa. "Mene alas ja näytä jalkasi, Joe."

"Päästäkseni uudesta lihakappaleesta sääressäni", sanoi toinen ääni, yhtä vihaisena. "Kiitoksia paljon vaan."

"Minä en ehdi katselemaan teidän koipianne, enkä haluakaan", huusi laivuri. "Ja tottakai koira puree, kun sitä ärsyttää."

"Kukaan ei ole sitä ärsyttänyt", kuului taas vihainen ääni. "Se puri jo toisen kerran, mutta nyt se saakin maksaa sen, Joelle, — eikös totta vaan, Joe?"

Joen vastausta ei eroittanut, vaikka laivuri höristeli korviaan.

"Kuka se on, joka koiralle kostaa", kysyi hän ja astui ylös kannelle, koiran jolla näytti olevan syytä varovaisuuteen, seuraten kintereillään.

"Se olen minä, sir", vastasi Joe Batts, jonka sääressä olevaa suurta haavaa kokki pesi vedellä ja saippualla. "Koira saa vaan purra yhden kerran, mutta Rup on nyt jo purrut kaksi kertaa tällä viikolla."

"Maanantaina puri se minua", sanoi matruusi, joka ennenkin oli puhunut.
"Nyt on sen tuomio langennut."

"Tukkikaa kitanne", ärjyi laivuri vihoissaan. "Luulet kai olevasi täysioppinut lakimies, Sam Clark. Mutta minä sanon sinulle, että koiralla on oikeus purra, miten monta kertaa tahansa, kun ei se vaan pure samaa henkilöä kahta kertaa."

"Minä en tosiaankaan ole koskaan kuullut sitä niin tulkittavan", vastasi Sam, hiukan hämillään.

"Se on viisain koira maailmassa", sanoi laivuri, hellästi silittäen koiraansa, "ja lakipykälät se kyllä tuntee. Olen varma, ettei se toista kertaa purisi ketään teistä."

"Mutta entäs niitä, joita se vielä ei ole purrut?" kysyi pelästyen kokki.

"Älä valittele, ennenkuin mitään on tapahtunutkaan", neuvoi laivuri.
"Ellet sinä ärsytä sitä, ei se myöskään sinuun koske."

Hän meni takaisin kajuuttaan, jatkamaan päivällistään ja koira katosi hänen mukanaan.

"Tätä ei enään kärsitä pitemmälle, Joe", sanoi nyt Clark päättävästi.
"Tämä on tehnyt lopun asiasta."

"Missä sitä valkoista on?" kysyi kokki kuiskaten.

"Minun arkussani", vastasi Clark. "Ostin sitä samana iltana, kuin koira puri minua."

"Se on vähän uhkarohkeaa."

"Miten niin?" kysyi Sam halveksivasti. "Koira syö sen ja kuolee. Kuka tietää mistä se on kuollut? Ja mitä epäilyksiin tulee, niin saa ukko epäillä, miten paljon haluaa, todistuksia ei tietystikään löydy."

Vahvemman tahto voitti, kuten tavallista, ja seuraavana aamuna kun laivuri tuli kannelle, näki hän parahiksi Joen heittävän lihavan sillin jälleen hyvällä päällä olevalle Rupertille. Kolmella hyppäyksellä oli laivuri koiran luona, tarttui sitä niskanahkaan ja saatuaan kalan sen ahneista leukaluista, heilutti sitä vahingon iloisena ilmassa.

"No nyt tapasin hänet, itse työssä", huusi hän, kun perämies tuli kannelle. "Minkätähden sinä tämän koiralle annoit?" kysyi hän, pahan omantunnon vaivaamalta Joelta.

"Päästäkseni sen ystäväksi", tapaili Joe hädissään.

"Kala on myrkytetty, lurjus, ja sinä tiesit sen", sanoi laivuri koittaen hillitä vihaansa.

"Ei, vieköön minut vaikka…"

"Vaikene!" kirkasi laivuri. "Sinä olet yrittänyt myrkyttää minun koirani."

"En, sitä en ole."

"Vai et ole koittanut tappaa sitä myrkytetyllä sillillä?"

"En, totta totisesti, sir", vastasi Joe. "Miten sellaista olisin voinut tehdä?"

"No, sitä parempi", sanoi laivuri. "Ellei se ole myrkytetty, niin syö se itse. Silloin pyydän anteeksi sinulta."

"En tosiaankaan aijo syödä koiran jätteitä", sanoi Joe ja astui askeleen taaksepäin.

"Koira on niin puhdas kuin sinäkin", satoi laivuri. "Ennen minä hänen loppunsa, syön, kuin sinun."

"Syökää se sitten, sir", sanoi Joe, epätoivoisen rohkeudella. "Jos se on myrkytetty, kuolette te ja minä hirtetään teidän murhastanne. Pitemmälle en tosiaankaan voi mennä."

Kuului mutinaa ympärillä seisovasta miesjoukosta ja kaikki katselivat laivuria huomattavalla odotuksella.

"No, sitten saa poika syödä sen", sanoi laivuri. "Syö tämä silli, poika, niin saat kuusi penceä."

Laivapoika lähestyi hitaasti, katsoi miehistöstä laivuriin, laivurista miehistöön ja sai ennen pitkää jalat allensa.

"Jos luulette sen olevan myrkytetyn", keskeytti perämies, "niin teidän ei pitäisi pakottaa poikaa syömään sitä. Minä en tosiaankaan pojista pidä, mutta rajansa sentään kaikella."

"Se on myrkytetty", sanoi laivuri ja heilutti silliä onnettoman Joen nenän edessä, "ja ne tietävät sen. No niin! Panempa säilyyn sen ja rantaan päästyämme tarkastetaan se. Se on oleva surullinen päivä sinulle, Batts, kuin varmasti saan tietää kalan sisältävän myrkkyä. Kuukauden vankeutta vähintäin saat."

Hän kääntyi ympäri ja meni kajuuttaan, niin mahtavana kuin rikki revittyä silliä kantava herrasmies vaan jotenkin taisi. Täällä asetti hän sen puhtaalle lautaselle ja lukitsi visusti hyttiinsä.

Kahden päivän ajalla ei miehistö kuullut sanaakaan koko kalasta, ainoastaan laivurin silmät loistivat onnettomuutta ennustavina joka kerta kuin katseensa tapasi Joen. Ilma oli melkein troopillinen, ei hengähdystäkään tuntunut tuulesta, ja Arethusa, kauheine salaisuuksineen, keinuili peilikirkkailla mainingeilla, liikahtamatta sanottavasti paikoiltaan.

"Ooh! Ettekö tahtoisi säilyttää tuota silliä hytissänne, George?" sanoi laivuri perämiehelle, kun seuraavana iltana istuttiin ja juotiin teetä, "tulen, joka kerta aivan raivoihini, nähdessäni sen."

"En. Se on mahdotonta, kapteeni", vastasi perämies päättävästi.
"Näinkin se tarpeeksi minua suututtaa. Ja kun ajattelen heidän
myrkyttämisaijettaan ja viatonta koira-raukkaa, olen vähällä tukahtua.
Koitan vaan unohtaa koko asian."

Laivuri vilkasi vinosti perämieheen ja kaasi uutta teetä kuppeihin.

"Ei suinkaan tiedossanne sattuisi olemaan kannellista peltiastiaa?" kysyi hän vihdoin epäröiden.

Perämies pudisti päätään.

"Katselin sellaista juuri tänä aamuna", sanoi hän. "Ei löydy edes pulloa, johon voisimme pistää sen ja välttämättä on se saatava kannen tai korkin alle."

"En mielelläni antaisi myötenkään", sanoi laivuri. "Siitä tulisi noille irvisteleville marakateille liian suuri hauskuus. Muuten sen kylläkin heittäisin yli syrjän. On mahdotonta säilyttää sitä tässä kuumuudessa."

"Kuulkaapas! Minä keksinkin keinon", sanoi perämies. "Te kutsuttu Joen tänne ja käskette hänen säilyttämään sen kanssissa. Se on opetukseksi heille kaikille."

"Ja hän tietysti toimittaisi sen heti yli syrjän, - hullu!" huudahti laivuri kärsimättömästi.

"Tietysti hän sen tekee", vastasi perämies, "mutta se on paras ja arvokkain keino päästä koko kapineesta. Silloin voitte kutsua häntä, miksi haluatte, — haukkua koko hänen loppuelämänsä. — Ja samalla he juuri näyttävät olevansa syyllisiä."

Se tosiaankin näytti parhaalta keinolta. Laivuri joi teensä ja nousi kannelle. Miehistö kutsuttiin kokoon peräkannelle ja julistettiin heille päätös, jonka loppuponnessa uhattiin kauheimmat rankaisut ja onnettomuudet, jos silli katoaisi. Kokki sai noutaa sen kajuutasta ja irvistellen otti Joe lautasen käteensä.

"Ja muistakaa", sanoi laivuri mennessään, "jätän sen nyt teidän huostaanne ja jos se katoaa, tapahtuu se vaan teidän kättenne kautta — siis selvä todiste rikollisuudestanne; jonka mukaan minä tulen toimimaan."

Selvitys tuli pikemmin kun hän oli odottanutkaan. Istuessaan seuraavana aamuna aamiaisella, astui Joe hiukan pelästyneenä kajuuttaan ja Sam Clark seurasi häntä, tyhjä lautanen kädessään.

"No, mitä nyt?" kysyi laivuri vihaisena.

"Se on siitä sillistä, sir", vastasi Joe ja väänteli lakkia käsissään.

"No?"

"Se on poissa", vastasi Joe valittavalla äänellä.

"Tarkoitat kai, että olet heittänyt sen yli syrjän, kirottu lurjus", kirkui laivuri.

"En, sir."

"Se kai itse käveli yli kannen ja lopuksi hyppäsi mereen", sanoi perämies pilkallisesti.

"Ei, sir", vastasi Joe peloissaan. "Koira on syönyt sen, sir."

Laivuri kääntyi ympäri ja katseli miestä, suu selällään.

"Onko — koira — syönyt sen? kysyi hän hämmästyen.

"Kyllä, sir. Clark näki sen tekevän sen, — eikös totta Clark?"

"Kyllä! Kyllä minä sen näin", vakuutti Clark auttavana. Hänellä olikin suuri syy puolustaa Joeta, koska hän itse yöllä oli heittänyt sillin mereen.

"Pian se nyt nähdään", jatkoi Joe. "Minun viattomuuteni joka tapauksessa on tullut todistettua. Ja saatte nähdä, ettei koirallekaan mitään vahinkoa tapahdu. Katsokaas vaan sitä."

Laivurin rinta nousi ja laski tiheään, vaan hän ei puhunut sanaakaan.

"Ja ellette usko puhettani, sir, niin voitte nähdä vielä lautasenkin, jonka se nuoli puhtaaksi", sanoi Joe. "Annappas lautanen tänne, Sam."

Hän kääntyi ympäri, ottaakseen sen toveriltaan, vaan tämä arvoton todistaja, pudottikin samassa lautasen lattiaan, kiiruhti kiivainta vauhtia kajuutan rappusille ja onnistuikin tavattomien ponnistusten avulla pääsemään kannelle, jonne Joekin, tämä totuutta rakastava mies, ennen pitkää saapui, vahvojen käsivarsien takapuolelta auttaessa.

HELVETINKONE

"Vanhat rappuset Wappingissa", sanoi rääsyinen kantaja, heittäen olalleen aivan uuden merimiesarkun ja lähtien eteenpäin. "Tunnen kyllä paikan, kapteeni. Ensi matkako, sir?"

"Tuhat tulimmaista, tietystikin", vastasi arkun omistaja, pieni epämiellyttävän näköinen, neljäntoista vuotias poika. "Älkää kiiruhtako niin hitosti — kuuletteko?"

"All right, sir", sanoi mies ja kääntyi katsomaan seuraajataan.

"Se ei ole teidän ensi matkanne, kapteeni", sanoi hän ihmettelevällä äänellä. "Näkeehän sen heti ensi silmäyksellä. Miksi köyhää työmiestä petkutatte."

"Niin, luulenpa kylläkin, ettei merellä paljoa löydy, jota minä en tietäisi", sanoi poika, hyvillään mielistelevästä puheesta. "Peräsin ylihankaan! Ylihankaan, sanon minä."

Mies totteli heti ja loppumatka kulettiin täten suureksi harmiksi kaikille vastaantulijoille.

"Puoli kruunua on liian vähän tästä", sanoi mies, asettaessaan arkun rappusten ylimmälle astuttavalle ja istui sen päälle odottamaan maksua.

"Menen Susan Janeen", sanoi poika ja kääntyi rappusista kiini pitelevään soutajaan.

"All right", vastasi tämä. "Arkku alas vaan."

"Nostakaa arkku veneeseen", käski poika kantajaa.

"All right, kapteeni", sanoi kantaja hymyillen. "Mutta puoli kruunua ensin, ellette pahaksu."

"Kuusi penceä sanoitte asemalla", tuumi poika.

"Kaksi ja kuusi penceä", sanoi mies yhä hymyillen. "Mutta minulla on vähän nuhaa, jotta puhun huononpuoleisesti. Ette taitanut sentähden kuulla sitä kahta ollenkaan. Puoli kruunua on taksa, eikä meillä ole oikeutta halventaa sitä."

"En minä sitä kenellekään sano", ehdotti poika.

"Anna miehelle puolikruununsa" sanoi soutaja, käyden vihaiseksi, "se on maksu ja minä tahdon 18 penceä.

"All right", vastasi poika. "Sehän on halpaa. Mutta ennen laivalle tuloani en voi maksaa, sillä taskussani on vaan kuusi penceä. Kapteeni laivalla kyllä antaa loput."

"Kuka antaa?" kysyi soutaja mahtavasti.

"Kapteeni", vastasi poika.

"Anna tänne puoli kruunua", ärjäsi kantaja, "tai ennen pitkää lennät arkkuinesi yli syrjän."

"Odottakaa sitten minuutti, juoksen vaihtamassa", sanoi poika ja kiiruhti matkaansa.

"Nyt se meni vaihtamaan puoli puntaa, tai ehkä kokonaisenkin", sanoi soutaja. "Huoleti olisitte voinut pyytää viisi shilling'iä."

"Niin, lisätkää nyt tekin", sanoi kantaja sydämellisesti. "Mutta mitä pirua nyt? Luulenpa…"

"Arkku alas!" komensi samassa pojan seurassa saapuva poliisikonstaapeli. "Ottakaa kuusi penceänne ja menkää. Toisen kerran jos teidät vielä tapaan tällaisissa aikomuksissa, niin…"

Lause päättyi kesken ja kantaja sai pari iskua niskaansa.

"Soutajan taksa on kolme penceä", sanoi hän pojalle. "Odotan tässä, kunnes saavutte laivaan."

Poika asettui veneeseen ja ähkyen, puhkuen sousi mies laivojen väliin. Vilkaistessaan ensin poikaan, sitten konstaapeliin rannalla, sylkäsi hän pilkallisesti yli veneen syrjän.

"Vahva, komea mies, eikös totta?" sanoi poika.

Soutaja ei ollut kuulevinaan, katsahti vaan sivulleen ja käänsi venheen kohti vähäistä kuunaria, jonka kannella kaksi miestä katseli olentoa veneessä.

"Se on poika, josta kerroin", sanoi laivuri. "Ja muistakaa, että tämä on merirosvojen laiva."

"Lukuisine merirosvoineen", vastasi perämies purevasti ja katsoi miehistöä. "Joukko laiskoja, unisia kelvottomia…"

"Se on pojan tähden", keskeytti laivuri.

"Mistä hänet olette löytänyt?" kysyi perämies.

"Hän on erään ystäväni poika", vastasi laivuri. "Nyt on hän saanut päähänsä, että hänestä pitää tulla merirosvo ja isän tähden olen minä sanonut laivamme olevan ryövärilaivan. Muuten ei poikaa olisi saatu mukaan."

"Kyllä minä hänelle ryöväystä opetan, minä", tuumi perämies ja naurahti.

"Aika hupsu hän on", jatkoi laivuri. "Ahmittuaan ensin mielin määrin kaikenlaisia ryöväriromaaneita, sai hän päähäänsä ruveta intiaaniksi ja lähti parin samanikäisen kanssa samoilemaan maita mantereita. Mutta kun hän aikoi ruveta ihmissyöjäksi, panivat toiset vastaan ja ilmoittivat asian poliisille. Tämän jälkeen yritteli hän murtovarkautta ja kokeilu maksoi hyvät rahat isälle."

"Mutta mitä te hänellä teette?" kysyi perämies.

"Otan, isän mieliksi, tyhmyydet hänen päästään", sanoi laivuri pidätetyllä äänellä, kun soutuvene kolahti kuunarin kylkeen. "Menkää nyt ja ilmoittakaa miehistölle, mitä heiltä odotan. Kun kerran onnellisesti olemme merellä, ei sellaista leikkiä enään tarvita."

Perämies meni muristen matkaansa ja pieni matkustaja kiipesi laivaan. Soutaja seurasi arkun kanssa, pisti saamansa kuparirahat taskuunsa ja meni sanaakaan sanomatta matkaansa.

"Jaha! Sinä olet siis täällä Ralph", sanoi laivuri. "No mitäs pidät laivasta?"

"Näyttäähän se olleen mukana yhdessä jos toisessakin", vastasi poika ja katseli tyytyväisenä ympärilleen. "Mutta missä ovat aseenne?"

"Hst! — Hiljaa", sanoi laivuri ja asetti sormen suulleen.

"Minä ymmärrän", sanoi poika. "Mutta minun puolestani voitte vapaasti puhua."

"Aikanaan saat kyllä tietoosi kaikki", sanoi laivuri ja kääntyi esiin kömpiviin matruuseihin, jotka koettivat peittää tirskuvia naamojaan likaisten käsiensä taakse.

"Tässä on uusi toveri, pojat", sanoi hän. "Hän on tosin pieni, mutta aine on hyvää."

Vastatullut nosti rintaansa ja katsoi epäilevästi miehistöä. Ollakseen rosvoja, näyttivät he tosiaankin liian hyvännäköisiltä ja naurettavilta.

"Mikä sinua vaivaa, Jem Smithers?" kysyi laivuri ja katsoi vihaisesti pitkää, taukoamatta nauravaa, vaaleatukkaista miestä.

"Ajattelen sitä viimeistä vihollista, jonka tapoin, sir", vastasi Jem ja tuli yht'äkkiä totiseksi. "Nauran aina, muistaissani hänen parkumisensa."

"Naurat tarpeettomia", sanoi laivuri ja laski kätensä Ralphin olalle.
"Ota esimerkkiä tästä nuoresta miehestä; hän ei naura. Hän toimii.
Näytä hänelle nyt kojunsa."

"Tahdotko olla hyvä ja seurata minua, sir", sanoi Smithers ja lähti edeltä kanssiin. "Pidätte, ilmaa varmaan täällä tavallista paksumpana, — se on kaikki tuon Bill Dobbsin ansiota. Bill on todellinen vanha merikarhu, makaa aina vaatteet päällään, eikä peseydy koskaan."

"Kyllä hän silti mies on", sanoi Ralph ja katseli ystävällisesti
Dobbsia.

"Parasta kuin hillitsette kielenne, poikaseni", ärähti Dobbs vihasesti.

"Älkää hänestä välittäkö", sanoi Smithers rohkaisevasti. "Täällä ei kukaan kumartele vanhaa Dobbsia. Voitte mainiosti, jos teitä haluttaa, vähän napahuttaa häntä. Minä kyllä pidän varan ettei hän saa tehdä teille mitään."

"En heti halua ruveta riitelemään", sanoi Ralph totisena.

"Pelkäätte", kiusotteli Jem. "Teistä ei koskaan tule meidän miehiämme.
Lyökää pois vaan, en minä anna hänen teille tehdä mitään."

Täten houkuteltuna, narrasi poika Dobbsin ensin kiinnittämään huomionsa vatsaansa kujeella, joka oli saavuttanut suurta suosiota hänen toveripiireissään ja napsahutti samassa miestä korvalle. Seuraavassa silmänräpäyksessä oli myrsky valmis ja Ralph makasi mahallaan Dobbsin polvilla, innokkaasti muistuttaen Jemiä lupauksestaan.

"Niin, minä en anna hänen tehdä pahaa teille", vastasi tämä lohduttaen.

"Mutta hän tekee minulle pahaa", kirkui poika. "Hän tekee pahaa minulle juuri nyt."

"No niin, varro vaan, kunnes saan hänet maalle kanssani", sanoi Jem.
"Oma muijansakaan ei ole tunteva häntä, kun lasken hänet kynsistäni."

Pojan vastaus oli virta hävyttömyyksiä, pääasiallisesti tarkoittaen
Jemin ruumiillisia puutteellisuuksia.

"Kas niin, älkää olko epäkohtelias, sanoi merimies tirskuten.

"Kierosilmäinen linnunpelätti", kirkui Ralph villisti.

"Jahka olet lopettanut tuon nuoren herran kanssa, Dobbs", sanoi Jem valitulla kohteliaisuudella, "tahtoisin minä lainata häntä vähäsen, opettaakseni säädyllisyyttä."

"Hän ei tahdo erota minusta", virnisteli Dobbs. "Huomaahan poika kuka hänelle hyvää tahtoo."

"Varroppas vaan…", nyyhki Ralph, kun Jem repäsi hänet Dobbsin polvilta.

"Hellalletta", ihmetteli Jem. "Luulempa hänen itkevän. Monta merirosvoa olen eläissäni nähnyt, mutta tämä tosiaankin on ensimäinen laatuaan."

"Antakaa pojan olla rauhassa", sanoi kokki, lihava hyvänluontoisen näkönen mies. "Kas niin, tule tänne, poikaseni. Eivät he niin pahaa tarkoita, miltä näyttää."

Iloisena päästyään kiusaajistaan, riensi Ralph kokin luokse, mutta puri hammasta häpeästä, kun tämä kunnon mies otti hänet polviensa väliin ja kuivasi hänen silmänsä johonkin, jota hän kutsui nenäliinaksi.

"Teistä kyllä tulee hyvää", sanoi hän ystävällisesti. "Teistä kyllä tulee yhtä hyvä merirosvo, kuin mekin olemme, jahka vaan valmiiksi tulette."

"Niin, odottakaa vaan ensimäistä yhteentörmäystä", nyyhkytti poika.
"Ellei silloin eräs henkilö saa kuulaa selkäänsä, on se minun vikani."

Molemmat matruusit katsahtivat toisiinsa.

"Vai se se kova olikin, jonka tunsin", sanoi Dobbs. "Ja minä kun luulin sitä tuppipuukoksi."

Enempää kursailematta, tarttui hän poikaa kaulukseen ja kaivoi hänen taskustaan pienen, halvan revolverin. "Katsoppas tätä, Jem!"

"Kyllä, jahka ensin otat sormesi liipasimesta", sanoi Jem vähän happamen imelästi.

"Minä heitän sen yli syrjän", sanoi Dobbs.

"Älä hulluttele, Bill", huudahti Smithers ja pisti aseen taskuunsa. "Joku lasi olutta sillä aina heltiää. Pois tieltä, Bill, merirosvojen kuningas haluaa kannelle."

Bill astui syrjään ja laskettuaan pojan rauhassa muutaman rappusen, sysäsi hän yht'äkkiä hartioillaan pojan takapuoleen, jotta Ralph syöksyi kannelle mahalleen. Kiireesti oli poika kuitenkin taas pystyssä ja otettuaan arvokkaamman asennon, nojautui hän laivan syrjään ja katseli halveksivasti ahertavia "työmuurahaisia" laiturilla ja joella.

Yöllä nostettiin purjeet ja päivän koittaessa ankkuroitiin Longreachin ulkosatamaan, jossa tynnöreillä lastattu lotja pian tuli kuunarin sivulle. Poika vainusi seikkailuja, kuullessaan astioiden sisältävän ruutia. Lastattiin kymmenen tonnia, lotja irroitettiin, kansiluukut asetettiin paikoilleen ja Susan Jane jätti sataman.

Tämä oli pojan ensimäinen matka ja hän katseli uteliaasti merellä purjehtivia laivoja. Matruusien kanssa oli rauha jo solmittu ja nämä koettivat turhaan pelottaa poikaa verta jähmetyttävillä jutuilla seikkailuistaan.

"Hän on koko kirottu nulikka, totta totisesti, se hän on", sanoi Bill, joka itsekin oli ihmetellyt kertomistaitoaan. "Ajatelkaas, hän nauroi vaan, kun kerroin heittäneeni rintalapsen haikaloille."

"Aivan samantapainen, kuin muutkin pojat, Bill", sanoi kokki. "Odottakaa nyt, kunnes itsekin saatte niitä seitsemän, kahdeksan kappaletta."

"Mitä siellä teet poika?" kysyi laivuri, kun Ralph, jota merimiesten jutut eivät enää huvittaneet, asteli kädet housuntaskuissa ympäri peräkantta.

"En mitään", vastasi poika.

"Pysyttele sitten toisessa päässä laivaa", sanoi laivuri, "ja mene auttamaan kokkia perunain kuorimisessa."

Ralph epäili, mutta perämiehen huulilla näyttäytyvä iva-hymy, sai hänet pian tekemään päätöksensä.

"Minä en ole tullut tänne perunoita kuorimaan", sanoi hän ylpeästi.

"Vai niin", sanoi laivuri kohteliaasti. "Ja minkätähden tänne sitten olet tullut, ellei ole epäkohteliasta kysyä?"

"Taistellakseni vihollisen kanssa", sanoi Ralph.

"Tule tänne", käski laivuri.

Poika totteli hitaasti.

"Kuuleppas", sanoi laivuri. "Minä aion rutistaa vähän järkeä tyhmään kalloosi. Olen kuullut järjettömistä leikeistäsi maalla ja kun isäsi kertoi, ettei sinua voi pitää aisoissa, päätin minä ottaa sen tehdäkseni. Ja sen saatkin nähdä, ettei kanssani ole yhtä helppo leikitellä kuin hänen. Miten lapsellista ajatellakin! Tämäkö merirosvojen laiva! Sinun ikäisesi pojan pitäisi jo tietää, ettei sellaisia enää löydy."

"Tehän sanoitte olevanne merirosvo", sanoi poika. "Muuten en mukaanne olisi lähtenytkään."

"Senpä tähden niin sanoinkin", sanoi laivuri.

"Mutta koskaan en voinut sinua luulla sellaiseksi pässinpääksi, että todeksi sitä ottaisit. Merirosvo! Jopa nyt peräti! Näytänkö minä sitten merirosvolta?"

"Ette, — ette todellakaan", vastasi poika pilkallisesti nauraen.
"Paremmin näytätte…"

"Miltä näytän?" kysyi laivuri ja astui askeleen lähemmäksi. "Miltä?"

"Olen unohtanut sen", sanoi Ralph varovasti.

"Elä valehtele", sanoi laivuri ja punastui, kuullessaan perämiehen tirskuvan. "No laula ulos vaan! Annan kaksi minuuttia aikaa sinulle."

"Kadunlakasija", esitteli perämies, tullen avuksi. "Ämmä, nokikolari, lumpunkokooja, taskuvaras, linnan vanki, pesumuija…"

"Jos olisitte hyvä ja hoitaisitte omat toimenne, George, ettekä sekaantuisi asioihin, jotka teihin eivät koske, niin olisin erinomaisen kiitollinen", sanoi laivuri puoleksi tukahtuneella äänellä. "No poika, minkä näköiseksi aioit sanoa minua?

"Kuten perämieskin", sanoi Ralph pitkäveteisesti.

"Älä valehtele!" ärjäsi laivuri raivoissaan. "Et sinä sitä ole voinut unohtaa."

"En olekaan", sanoi Ralph, "mutta en tietänyt, mitä te siitä pitäisitte."

Laivuri katsoi epäilevästi poikaa, työnsi hattunsa takaraivolle ja raappi hermostuneesti päätään.

Enkä myöskään tietänyt mitä perämies "siitä pitäisi", jatkoi poika.

Hän vapautti laivurin kiusallisesta kohtauksesta, juoksemalla keittiöön. Susan Janen päällikkö katseli hetkisen tyhmistyneenä ympärilleen ja kääntyi sitten perämieheensä.

"Hänestä ette hevillä ota selvää", sanoi tämä viimeksimainittu ja nyökkäsi. "Todellinen pieni saatana."

Laivuri ei vastannut, mutta kun perunat olivat valmiita, sai nuori merimiehen alku ryhtyä kiillottamaan messinkejä, senjälkeen siivota kajuutan ja lopuksi auttaa kokkia pannujen ja patojen puhdistuksessa. Perämies sillä aikaa piti tarkastuksen hänen arkussaan.

"Näistä hän saa hullutuksensa", sanoi hän kajuuttaan palattuaan, kainalossaan paksu pinkka pieniä kirjoja. "Kuulkaas nimiä vaan: — 'Tyynen meren leijona', 'Yksikätinen merirosvo', 'Kapteeni Kiddin viimeinen matka'…"

Hän istuutui lähelle kajuutan ikkunaa ja alkoi selailla kirjoja, lukien laivurillekin tuon tuostakin jonkun kultamurusen. Viimemainittu kuunteli alussa halveksien, vaan lopulta oikealla jännityksellä.

"En todellakaan saa mitään kokonaisuutta luvustanne, George", sanoi hän harmistuneena. "Kuka oli Rudolph? Lukekaa enemmän."

Perämies luki taukoamatta kolme ensimäistä vihkoa ja kolmas loppui juuri kuin Rudolph ui kilpaa kahden haikalan ja veneenlastillisen ihmissyöjäin kanssa. Mutta tähän vihot loppuivatkin, vaikka perämies uudestaan tarkasti pojan arkun.

"Muuta ei häneltä voinut odottaakaan", sanoi laivuri suuttuneena. "Vaan minäpä opetan hänelle järjestystä, totta totisesti! Nuo kirjat lukitsette arkkuunne, George, ettekä anna niitä pojalle."

Aavalle merelle saapuminen alkoi nyt tuntua kuunarilla. Edessäpäin näkyi vaan sininen meri, jolla valkeat purjeet ja savuavat sauhupiiput kiidättivät Englannin tavaroita mailman markkinoille.

Seuraavat päivät oli poika joko merikipeä, tai työssä; tätä viimemainittua käytti laivuri hyvänä lääkkeenä merirosvohoureita vastaan ja edelliseen neuvoi kokki parhaaksi suolaista sianlihaa. Kun vihdoin viidentenä aamuna päästiin Fairhaveniin, oli poika seitsemännessä taivaassa, nähdessään taas maata ja rakennuksia.

Fairhaveniin jätettiin vaan osa lastista ja Ralph hommasi, toisten mukana, housut ja paidanhihat kiverrettyinä. Kun työ oli valmis, nostettiin uudestaan ankkuri ja purjehdittiin noin 30 penikulman päässä olevaan Lawportiin, johon ruutilasti oli jätettävä.

Perille päästyä oli ilta ja pakoveden aika, joten ankkuroitiin kaupungin lävitse juoksevan joen suuhun.

"Purjehdimme neljän tienoilla sisään", sanoi laivuri perämiehelle. "No Ralph? Tuntuuko ollenkaan paremmalta, kun vähän olen naputellut tyhmyyksiä päästäsi?"

"Paljonkin paremmalta, sir", vastasi poika kunnioittavasti.

"Ole kiltti poika", sanoi laivuri ja pysähtyi kajuutan rappusille, "niin saat jäädä, jos sinua haluttaa, pitemmällekin laivaan. Nyt saat mennä kojuusi, sillä huomen aamulla on aikaisin oltava pystyssä."

Poika jäi yksin kannelle. Miehistö istui kanssissa ja poltteli, paitsi kokkia, joka hääräili jotakin omaan laskuunsa keittiössä.

Tunti senjälkeen hiipi hänkin lepäämään. Molemmat matruusit nukkuivat jo ja kokki aikoi juuri ryömiä kojuunsa, kun samassa huomasi pojan vuoteen tyhjäksi. Ihmetellen hieroi hän nenäänsä, nousi kannelle ja katseli ympärilleen, vaan kuin ei mitään näkynyt, palasi hän takaisin.

"Missä poika on?" kysyi hän ja ravisteli Jemiä käsivarresta.

"Mitä?" mörisi Jem ja nousi istumaan. "Kenen poika?"

"Meidän, — Ralph?" sanoi kokki. "Minä en löydä häntä mistään. Ettei hän vaan olisi mennyt yli syrjän, varpusraukka."

Kun Jem kieltäytyi neuvottelemasta asiasta, herätti kokki Dobbsin. Dobbs murisi muutamia kirouksia ja nukkui uudestaan. Kokki nousi taas kannelle, etsi kaikista mahdollisista paikoista, kiipesi kappaleen matkaa mastoonkin, missä ei eläissään ollut käynyt, ja kun ei jälkeäkään näkynyt pojasta, tyytyi hän, joskin vastenmielisesti johtopäätökseen, että poika oli pudonnut mereen.

"Varpusraukka", sanoi hän surkutellen ja katseli, ympärilleen. Hitaasti asteli hän peräkannelle ja pudisti päätään, mutta vilkaistuaan perän taakse, pelästyi hän, päästi tahtomattaan huudon ja hieroi silmiään. Laivavene oli myöskin kadonnut.

"Mitä?" kysyivät molemmat merimiehet, kun kokki törmäsi kanssiin ja ilmoitti uutisen. "Jos se on poissa, niin se on poissa."

"Eiköhän liene parasta mennä ilmoittamaan asia laivurille?" sanoi kokki.

"Anna hänen itse ottaa selvä asioistaan", sanoi Jem ja kehräsi tyytyväisenä, kuin kissa pahnassaan. "Vene on hänen. Hyvää yötä!"

"Ja uuden siitä vaan saamme", sanoi Dobbs haukotellen. "Elä tuskittele asioista, jotka sinuun eivät koske, kokki."

Kokki tyytyi neuvoon ja tehtyään muutamia yövalmistuksia, sammutti hän lampun ja hyppäsi kojuunsa. Vaan samassa päästi hän pahan parahduksen, heilautti itsensä taas lattialle, haparoitsi tulitikkuja ja sytytti lampun uudestaan. Minuutti senjälkeen, herätti hän julmistuneet ystävänsä kolmannen kerran.

"Jätä rauhaan minut, kokki", sähisi Dobbs.

"Ellet sinä nylje häntä, teen sen minä", kirkui Jem ja koetti ylettyä nyrkillään kokkiin.

"Pään alukseeni oli nuppineulalla kiinnitetty kirje", sanoi kokki vapisevalla äänellä ja piteli likaista paperipalasta lampun edessä.

"Mitä se meille kuuluu", sanoi Jem. "Tuki turpasi! Kuuletko sinä."

Mutta kokin käytöksessä oli jotakin pelottavaa.

"Rakas kokki", luki hän kuumeentapaisella levottomuudella. "Minä olen tehnyt koneellisen helvetinkoneen ja asettanut sen lastiruumaan, ruudin viereen, ollessamme Fairhavenissa. Epäilemättä pamahtaa se tänä yönä, kymmenen ja yhdentoista välillä, mutta aivan varma en ajasta ole. Älkää puhuko toisille mitään, vaan hypätkää yli syrjän ja uikaa maalle. Minä olen ottanut veneen. Olisin teidätkin vienyt mukanani, vaan kun kerran kerroitte uineenne seitsemän penikulmaa aallokossa, on teidän helppo…"

Luku katkesi nyt paikalla, sillä kuulijat ryntäsivät kojustaan villiä vauhtia kannelle ja suoraa päätä kajuuttaan, jonka hämmästyneille asukkaille he, henki kurkussa, kertoivat kirjeen pääsisällön.

"Mitä hän on kätkenyt lastiruumaan?" läähätti laivuri.

"Helvetinkoneen", sanoi perämies. "Sellainen kone, jolla ne räjähyttävät parlamenttitalojakin ilmaan."

"Mitä kello nyt on?" kysyi Jem huolestuneena.

"Suunnilleen puoli yksitoista", vastasi kokki vavisten. "Yritetään huutaa, ehkä ne kuulevat maalle."

Miehet kokoontuivat laivan syrjälle ja hurja huuto kaikui yön hiljaisuudessa. Useimmat Lawportissa olivat jo menneet sänkyihinsä ja ainoastaan ravintoloista ja joistakuista rakennusten ikkunoista loisti tuli.

Uudestaan kuului kuolleitakin herättävä karjunta ja kauhistunein silmäyksin vilkuilivat miehet lastiruuman luukkuja. Syvän hiljaisuuden vallitessa kuului heikko vastaus maalta. Huudettiin uudestaan, kuin hullut, kunnes vihdoin kuului veneen kölin raappiminen santaan ja senjälkeen airojen käyttämisen tervetullut ääni.

"Kiiruhtakaa!" parkui Dobbs, kun vene tuli näkyviin pimeästä.
"Miks'ette kiiruhda?"

"Mikä hätänä?" kuului veneestä.

"Ruutia!" kirkui kokki villisti. "Meillä on kymmenen tonnia ruutia laivalla, ja se räjähtää pian. Kiiruhtakaa! kiiruhtakaa!"

Airot lakkasivat käymästä ja veneestä kuului kauhistuksen sorina; sitten alkoi soutu entistä suuremmalla voimalla.

"Ne menevät takaisin", sanoi Jem yht'äkkiä. "Minä uin niiden jälkeen. Pitäkää varanne ja vetäkää ylös minut, toverit!" huusi hän ja molskahdettuaan veteen lähti uimaan voimakkain vedoin.

Dobbs, joka oli huononpuoleinen uimari, seurasi kuitenkin hetkisen epäiltyään hänen jälessään.

"Minä en taida uida edes kädet pohjassa", voivotteli kokki hampaat suussa kalisten.

Toiset, joilla ei ollut parempaa sanottavaa taidostaan, nojautuivat laivan syrjään ja kuuntelivat. Uijat olivat näkymättömiä pimeässä, mutta helposti voi pulikoimisesta seurata heidän edistymistään. Jem oli ensimäinen, joka vedettiin veneeseen ja pari minuuttia senjälkeen, veti hän Dobbsin ylös. Seurasi kiukkuisia kirouksia ja lyöntejä ja mätkähdyksiä. "Ne tulevat noutamaan meitä", sanoi perämies ihastuneena ja veti syvään henkeänsä. "Hyvin tehty, Jem!"

Vene lähestyi kiivailla aironvedoilla ja oli pian laivan kyljellä. Kolme miestämme hyppäsivät kiireesti alas, Jem ja Dobbs tarttuivat airoihin ja ennen pitkää, oli kuunari kadonnut pimeään. Rannalla oli kokoontunut vähäinen väkijoukko ja saatuaan kuulla uutisen, pelästyivät he kaupunkinsa kohtaloa. Selvää oli, että ainakin ikkunaruudut olivat suuressa vaarassa ja kotiin lähetettiin sentähden kiireesti sanansaattaja aukasemaan ne.

Hyljätystä Susan Janesta ei vielä kuulunut mitään. Kello kaupungin pienessä kirkontornissa löi kaksitoista.

"Asiat ovat hullusti", sanoi nyt eräs vanha kalastaja. "Jonkun pitäisi mennä ja hinata alus merelle."

Ei kukaan vastannut.

"Pelastaakseen Lawportin", jatkoi vanhus tunteellisesti. "Olisinpa minä vaan kahtakymmentä vuotta nuorempi…"

"Vanhan miehen tehtävä se olisi", kuului ääni joukosta.

Laivuri katseli himokkaasti laivaansa, ja kiukkuisesti joukkoa, mutta ei sanonut sanaakaan. Hän alkoi vähitellen uskoa, että koko selkkauksesta oli päästy paljaalla pelästyksellä.

Kello löi kaksi ja väkijoukko alkoi hajaantua. Rohkeimmat asukkaat, joita veto ei miellyttänyt, sulkivat ikkunansa ja lapset, jotka vuoteiltaan olivat lähetetyt kävelymatkalle sisämaahan, palasivat vähitellen takaisin. Kello kolmelta katsottiin vaaran olevan ohitse ja päivän koittaessa nähtiin Susan Jane eheänä ankkurissa.

"Nyt menen minä takaisin", sanoi laivuri yht'äkkiä. "Kuka seuraa mukana?"

Jem, perämies ja kaupungin poliisikonstaapeli tarjoutuivat. Lainattiin vene, jota ennenkin oli käytetty, soudettiin kuunariin ja alotettiin etsiminen ruumassa tavattomalla varovaisuudella. Työ kysyi hermoja — ainakin alussa, vaan kun ei mitään löytynyt, kävivät miehet rohkeammiksi ja katselivat lopulta noloina toisiaan.

"Minä pahasti epäilen, ettei täältä löydy mitään", sanoi konstaapeli pilkallisesti nauraen ja istuutui ruutitynnörille. "Poika on vaan narrannut teitä."

"Siltä se vähitellen näyttää", murisi perämies. "Koko kaupunki tulee nauramaan meitä."

Laivuri katseli ympärilleen, eikä sanonut sanaakaan. Vaan yht'äkkiä kumartui hän, päästi hämmästyksen huudon ja sieppasi jotakin rikkinäisen hinkalon takaa.

"Jopas löysin sen", huusi hän. "Pois tieltä!"

Kiireesti ryntäsi hän kannelle, pitäen löytöään niin kaukana kuin mahdollista itsestään ja heitti sen kauas veteen. Kuului huimaava hurraa parista lähellä olevasta veneestä ja rannalta vastasi heikko kaiku.

"Oliko tuo helvetinkone?" kuiskasi hämmästynyt Jem perämiehelle.
"Minusta se näytti hummerilaatikolta."

Perämies pudisti päätään ja katseli konstaapelia, joka ahnain silmäyksin tirkisteli paikkaa, mihin laatikko katosi.

"Niin, olen kuullut ihmisistä, jotka senlaisenkin tähden ovat saattaneet henkensä vaaraan", sanoi hän ivallisesti.

ROHKEA YRITYS

Ahkerasti oli tehty työtä koko lauantai-ilta ja yö, ja vihdoin kymmenen aikaan sunnuntai-aamuna oli Bylgia täydessä merikunnossa, luukut paikoillaan ja kansi puhtaaksi lakastuna ja pestynä. Laivuri itse ja perämies seisoivat kannella ja katselivat ajatuksissaan Thamesin hiljalleen kohti merta juoksevaa, likaista vettä.

"Miten aikaisin hän tulee?" sanoi laivuri ja vilkasi huolimattomasti pitkin laituria.

"Noin puoli yhdentoista aikaan", vastasi perämies. "Olitte oikein kohtelias, kun luovutitte hyttinne hänelle, kapteeni."

"Sellaista ei kannata kehua", vastasi laivuri. "Olen tavannut teidän vaimonne jonkun kerran ennemmin, George, ja todellakin täytyy sanoa, ettei löydy montaa niin kaunopuheliasta ja hienokäytöksistä naista."

"Samaa on minun sanottava teistä", sanoi perämies, "tarkoitan teidän vaimostanne."

"Jokainen mies", jatkoi laivuri, "joka makaa mukavasti hytissään ja antaa naisen riisua ja vaatettaa ahtaassa kajuutassa, saisi hävetä silmänsä täyteen."

"Kas, tuollahan tavarat jo tulevatkin", sanoi perämies ja täytti hitaasti piippunsa. "Mitä hän kaikilla noilla tekee, en saa järkeeni. Heti kun akkani on saanut päähänsä matkustaa, niin mitä hän tekee? Rientää kauppakadulle ja ostaa itselleen uuden hatun, kalliimman kuin varat myöten antaisivatkaan."

"Sellaisia ne ovat kaikki", sanoi laivuri. "Minun on ihan yhtäläinen. —
Vaan mitäs tuo poika etsii?"

Poika tuli ihan laiturin reunalle ja vastasi itse puolestaan.

"Kuka on kapteeni Bunnett?" kysyi hän kimakalla äänellä.

"Kyllä se minä olen poikaseni", vastasi laivuri.

"Tässä olisi kirje teille."

Laivuri aukasi kuoren, raapasi partaansa ja katsoi perämieheen.

"Joskus saa hyvääkin liiaksi", sanoi hän lopulta.

"Miten niin?" kysyi perämies.

"Minunkin vaimoni tulee mukaan", sanoi laivuri. "Hän kirjoittaa saapuvansa aamupäivällä, enkä minä millään muotoa saa purjehtia ilman häntä."

"Sepä harmillista", sanoi perämies ymmärtäen olevansa velvoitettu jotakin sanomaan.

"En tullut puhuneeksi hänelle teidän vaimonne matkasta", sanoi laivuri, "Mihin ne molemmat nyt panemme? Aivan varmaa kai on, että teidän vaimonne tulee?"

"Aivan varmaa."

"Ei suinkaan hän voisi; lykätä tuonnemmaksi matkaansa?" sanoi laivuri, ja kääntyi poispäin.

"Mahdotonta! Hän on jo saanut uuden hattunsa", vastasi perämies. "Ei suinkaan teidänkään vaimonne voisi odottaa?"

Laivuri pudisti päätään. "Mutta löytyy sentään eräs keino", sanoi hän toivovasti. "Ehkä he sopivat hyvin keskenään. Jakakoot hytin."

"Ja silloin pelaamme whistiä vapaa-aikoina", sanoi perämies ja asteli laivurin jälestä kajuuttaan.

"Ahdas se on, mutta kodikas", sanoi laivuri avaten hytin oven.

Samaan aikaan saapui rantaan kahdet ajoneuvot ja tuskin rouva Bunnettin tavarat olivat laiturilla, kun siihen jo ilmaantui rouva Fillsoninkin kotelot. Molemmat naiset, aivan outoja keskenään, vilkuilivat uteliaasti toisiaan ja katselivat odottavasti Bylgian tyhjää kantta.

"George!" huusi rouva Fillson, pitkä kaunis nainen ja korotti äänensä melkein kirkunaksi, voittaakseen läheisen nostokoneen rätisevän kolinan.

Oli onneton sattuma, että laivurilla ja perämiehellä oli sama ristimänimi.

"George", huusi rouva Bunnett ja katsoi harmilla toista.

"George", kirkui rouva Fillson ja maksoi katseet korolla.

"Hampsu!" sanoi rouva Bunnett hiljaa, mutta ei kuitenkaan niin hiljaa, ettei naapurinsa sitä olisi kuullut.

"George!"

Ei kuulunut vastausta.

"George!" huusivat molemmat naiset yht'aikaa.

Ei vieläkään vastausta.

Löytyi vielä yksi George laivalla, kanssissa, ja seuraten uteliaiden toveriensa tyrkkäyksiä, nousi tämä herrasmies kannelle ja katseli kummissaan kauniita huutajia.

"Mitä te tahdotte?" kysyi hän vihdoin pässimäisesti.

"Sanokaa kapteeni Bunnettille, hänen rouvansa olevan täällä."

"Kyllä", vastasi merimies ja aikoi lähteä matkaansa, kun rouva Fillson huusi hänet takaisin.

"Sanokaa herra Fillsonille, että hänen rouvansa on täällä", sanoi hän kohteliaasti.

"All right, rouva", vastasi mies ja riensi ilmoittamaan näitä mieluisia uutisia. Molemmat naineet miehet ryntäsivät kannelle ja heti ensi silmäys ilmaisi heille naisten välin rikkoutuneen.

"Mitäs kuuluu, kapteeni Bunnett?" kysyi rouva Fillson, hymyillen lumoavasti.

"Hyvää huomenta, rouva Fillson", vastasi laivuri ja koetti välttää vaimonsa katsetta. "Tässä on minun vaimoni, rouva Bunnett."

"Hyvää huomenta, rouvaseni", sanoi rouva Fillson ja kohenteli uutta hattuaan sormenpäillään.

"Hyvää huomenta", vastasi rouva Bunnett kylmästi. "Olette varmaankin tuoneet tavaroita miehellenne?"

"Hän seuraa mukana", sanoi laivuri, hyvillään saadessaan sen sanotuksi.
"Odottakaa silmänräpäys, niin nostan teidät ylös."

Hän autti molemmat naiset kannelle ja koittaen väkistenkin ylläpitää iloista keskustelua, laskeutui hän edellä kajuuttaan. Onnettomuutta ennustavan hiljaisuuden vallitessa saivat naiset kuulla olevansa pakoitetut jakamaan laivurin hytin keskenään.

"Se on ainoa mahdollisuus", sanoi perämies, turhaan odotettuaan, että asianomaiset sanoisivat jotakin.

"Ja avara se kylläkin on, kun tarkemmin sitä katselee", sanoi laivuri ja asetti päänsä kallelleen, nähdäkseen jos hytti siten katsottuna näyttäisi suuremmalta.

"Kolmellekin siellä on tilaa, jos oikein hätä tulisi", sanoi perämies rohkeasti.

Naiset eivät vieläkään puhuneet mitään, mutta rouva Bunnettin poskille oli noussut palolippu, mikä ei ennustanut hyvää hänen miehelleen. Löytyi ainoastaan yksi matka-arkun paikka koko hytissä ja rouva Fillson oli pitänyt varansa ja sovittanut omansa siihen. Kun se oli kunnollisesti tehty, nousi hän kannelle, miehensä kanssa, katselemaan seutua ympärillä.

"George", sanoi rouva Bunnett pahantapaisesti, kun pariskunta oli jäänyt kahdenkesken.

"Niin, kultaseni?"

"Lähetä pois tuo nainen", sanoi rouva Bunnett käskevästi.

"Ei käy laatuun", vastasi laivuri päättävästi. "Oma syysi, ettet ennemmin ilmoittanut tulostasi."

"Niin, minä tiesin sen, ettet sinä tahtoisi minua mukaasi", sanoi rouva Bunnett ja ruusut hänen hatussaan värisivät. "Perämies ajattelee huvia hänen vaimolleen, mutta minä raukka saan istua kotona, pestä ja paikata sinulle ja siivota huoneita. Ooh, minä kyllä tiedän… ei sinun tarvitse sanoa mitään."

"On liian myöhäistä muuttaa sitä enää", sanoi laivuri. "Minun pitää kannelle nyt; parasta kun seuraat mukana sinäkin."

Rouva Bunnett seurasi miestään ja pysytteli niin kaukana kuin mahdollisia perämiehen rouvasta, katsellen ikäänkuin hallitsijatar, miten miehet nostivat purjeita ja ankkurin. Puhalsi suotuisa länsi-tuuli ja Bylgia halkaisi aaltoja, vesi keulassa kohisten.

Vielä päivällisaikaan oltiin vilkasliikkeisessä seudussa, joten laivuri, salaiseksi mielihyväkseen, taisi lähettää perämiehen yksinään pitämään seuraa naisille päivällispöydässä. Tämä näytti takaisin tullessaan kovin vaalealta ja pelästyneeltä ja kohdatessaan laivurin katseen, kohotti hän merkitsevästi olkapäitään.

"Ei mitään rumia sanoja?" kysyi laivuri puoleksi kuiskaten.

"Eipä juuri", vastasi perämies. "Mutta sitä enemmän, niin kutsutuita 'hienoja viittauksia'."

"Minä ymmärrän."

"Ellette nyt ymmärrä", sanoi perämies, "niin teepöydässä kyllä tulette ymmärtämään. Minä en enää aio istua yksinäni heidän kanssaan. Jos kysytte mitä olen syönyt, on minun mahdoton sanoa sitä."

Hän vetäytyi syrjään, kun pöytätoverinsa samassa nousivat kannelle. Laivuri päätti kukistaa kapinan heti alkaessa, huusi molemmat naiset luokseen ja selvitteli heille vastaantulevien laivojen merkillisyyksiä. Vaan keskellä hänen esitelmäänsä, poistui rouva Bunnett ja tyytyi edempää katselemaan onnetonta miestään, — kasvoillaan ilme kuin marttyyreilla pyhissä tauluissa.

Tee-pöydässä, oli miesten osa surkea. Rouva Bunnett ojensi rouva Fillsonille teekupit, vilkaisemattakaan häneen, ja rouva Fillson seurasi esimerkkiä, tarjotessaan leipää ja voita. Kun hän veti tarjottimen takaisin, oli se tyhjä ja rouva Bunnett noukki, harmista melkein haljeten, leipäviipaleita helmastaan.

"Ooh! Minä olen niin pahoillani", sanoi rouva Fillson.

"Sitä ette suinkaan ole", sanoi rouva Bunnett terävästi. "Ehdollanne sen teitte."

"No, no, no…", yrittivät molemmat miehet heikolla äänellä.

"Minun mieheni tietysti vaan istuu ja katselee rauhassa, kun minua häväistään", sanoi rouva Bunnett ja nousi suuttuneena tuoliltaan.

"Ja minun mieheni hörppii teetään, välittämättä, jos minua syytetäänkin valehtelemisesta", sanoi rouva Fillson ja loi harmistuneen katseen perämieheen.

"Jos sinä luulet, että minä makaan samassa hytissä tuon naisen kanssa, George, niin suuresti erehdyt", sanoi rouva Bunnett pelottavalla äänellä. "Ennen olen vaikka lattialla."

"Ja minä makaan ennen vaikka romuraudoilla", sanoi rouva Fillson ja vilkasi vihollisensa luisevia ruumiinmuotoja.

"No, sitten makaamme me perämiehen kanssa siellä", sanoi laivuri. "Sinä saat perämiehen kojun ja rouva Fillson makaa kajuutan sohvalla. Ei suinkaan teillä ole mitään sitä vastaan, George?"

"Ei, Georgella ei tietystikään ole mihinkään mitään vastaan", huudahti rouva Fillson. "George myöntyy kaikkeen, kun on kysymys hänen vaimostaan."

"Jos sinä hiukankin olisit miesmäinen, George", ähkyi rouva Bunnett, "et noin antaisi loukata minua."

"Ja jos sinä olisit hiukankin miesmäinen", sanoi rouva Fillson, kääntyen mieheensä, "vapauttaisit minut tuon naisen seurasta. Koskaan et sinä katso minun parastani."

Hän ryntäsi kannelle, jonne rouva Bunnett'kin pian seurasi. Molemmat miehet jatkoivat hiljaisuuden vallitessa syömistään.

"Meidän täytyy tehdä riita keskenämme heidän mielikseen", sanoi vihdoin laivuri ja asetti tyhjän kuppinsa pöydälle. "Ennen he eivät ole tyytyväisiä."

"Se ei käy", sanoi perämies ja taputti laivuria olalle.

"Teeskentelemme, tarkoitan", sanoi tämä.

"Se ei kävisi luonnollisesti", sanoi perämies. "He huomaisivat sen. Olemme nyt purjehtineet viisi vuotta yhdessä, eikä koskaan ole pahaa sanaa vaihdettu."

"No, jos te tiedätte paremman keinon, niin laulakaa ulos", sanoi laivuri vähän äkäisesti. "Tätä tällaista ei ihminen voi kestää."

"Katsotaan nyt ensin, miten käy aamiaisellakin", sanoi perämies ja sytytti piippunsa. "Jos se onnistuu yhtä huonosti, kuin tähän saakkakin, niin voimmehan, heidän mielikseen, koetteeksi, vähän riidelläkin."

Aamiainen seuraavana aamuna, oli kerrassaan kauhea; rouvat suoraan yllyttivät miehiään vihollisuuksiin. Siinä he eivät sentään onnistuneet; mutta aamupäivän kuluessa, sopivat miehet asiastaan ja seuraavalla aterialla puhkesi myrsky.

"Minä en tahdo surkutella itseäni, enkä loukata kenenkään tunteita", sanoi laivuri, vilkaisten perämieheen, "mutta jos hiukan vähemmällä kolinalla voisitte syödä ruokanne, George, olisin erinomaisen kiitollinen teille."

"Vai niin, todellakin", sanoi perämies — ja hänen vaimonsa suoristi yht'äkkiä selkänsä.

Molemmat sotaakäyvät voimat katselivat toisiaan kiukkuisin katsein ja ponnistivat ajatuksiaan uusien loukkauspuheiden keksimiseen.

"Syötte kuin sika", jatkoi laivuri.

Perämies ajatteli niin kauan musertavaa vastausta, että hänen vaimonsa kadotti kärsivällisyytensä ja hypähti purppuranpunaisena seisomaan.

"Kuinka rohkenette puhua siten minun miehelleni?" huusi hän. "George, tule heti kannelle!"

"En minä välitä hänen puheistaan", sanoi perämies, joka juuri oli alottanut päivällisensä.

"Tule heti!" sanoi hänen vaimonsa ja työnsi pois lautasen.

Perämies nousi huoaten, huomasi kauhistuksen ja osaanoton välähdyksen laivurin silmissä, mutta vastasi siihen samanlaisella, täynnä voimatonta raivoa.

"Käyttäkää suurempaa veistä, kapteeni", sanoi hän häijysti. "Tuon pienen raukan voitte jonakuna kauniina päivänä niellä vatsaanne."

Kysymyksessä oleva ase nyrkkiin puserretussa kädessään kääntyi laivuri ja tirkisteli miestä, kivettyneenä hämmästyksestä.

"Ellen olisi kapteeni tällä laivalla", sanoi hän käheästi, "ja pakoitettu käymään hyvällä esimerkillä, saisitte komean selkäsaunan noista sanoistanne, George."

"Teidän paraaksenne se vaan oli, kapteeni Bunnett", sanoi rouva Fillson ivallisesti. "Minä kerran tunsin erään ruotu-ukon, joka aina söi veitsellä ja lopulta söi itsensä kuoliaaksi."

"Niin, sen hän teki ja hänellä ei ollut puoliksikaan niin suurta suuta, kuin teillä", lisäsi perämies varottavasti.

"Kapteeni tai miehistö", sanoi laivuri, melkein tukahtuneena, "mutta tätä en enää siedä. Tulkaa kannelle, George, ja toistakaa nuo sananne."

Ennenkuin perämies ennätti seurata haastetta, tarttui vaimonsa hänen käteensä ja kauhistuksen huudolla kiersi rouva Bunnett käsivartensa laivurin kaulaan, kieltäen häntä liikkumasta paikaltaan.

"Vartokaa, kunnes tapaan teidät maalla, poikaseni", sanoi laivuri uhaten.

"Minä kyllä yksinkin vien laivan kotiin, jahka olen pehmittänyt teidät", vastasi perämies ja nousi rouvansa kanssa kannelle.

Iltapäivällä ei kumpikaan pari virkannut sanaakaan, miehet vaan vaihtelivat katseita. Kun rouvat vihdoin olivat menneet alas, lähestyi perämies hupaisesti hymyillen vihollistaan.

"Hyvin, poikani", sanoi hän sydämellisesti.

"Mitä tarkoitatte?" kysyi laivuri, suuttuneella ihmetyksellä.

"Tarkoitan teeskenneltyä tapaanne riidellä", sanoi perämies. "Teitte sen kerrassaan mainiosti. Minäkin koitin pitää puoliani, mutta se ei käynyt likimainkaan niin hyvin kuin teiltä."

"Tarkoitatteko, ettette tarkoittanut, kuten sanoitte"? kysyi laivuri.

"Tietysti", vastasi perämies, ja näytti hyvin hämmästyneeltä. "Ette suinkaan tekään sitä tehnyt?"

"En", sanoi laivuri ja nielasi. "En, tietystikään en. Mutta te ajoitte myöskin asianne hyvin, George. Mainion hyvin."

"En puoliksikaan niin hyvin kuin te", sanoi perämies. "Niin, me kai jatkamme yhä?"

"Se kai parasta", vastasi laivuri. "Vaan ei suinkaan liene tarpeellista, että samaa tapaa seuraamme. Tarkoitan veitsien nielemistä ja muuta sellaista."

"Ei, ei", sanoi perämies hätäisesti.

"Ja jos te voisitte saada vaimonne Summercovesta matkustamaan junalla kotiin George, saisimme ehkä vähän rauhaa täällä."

"Hän ei koskaan antaisi anteeksi minulle sellaista pyyntöäkään", sanoi perämies. "Saatte luvan käskeä häntä itse, kapteeni."

"Sitä en tee", sanoi laivuri päättävästi. "En koskaan voisi laivallani kohdella naishenkilöä sillä tavalla. Toivon sentään tietäväni, miten käyttäytyä, niin veitsellä kuin syönkin."

"Unohtakaa pois tuo", sanoi perämies ja punastui. "Odottakaamme nyt vielä ja katsellaan mihin asiat kääntyvät", lisäsi hän toivovasti.

Seuraavina kolmena päivänä ei tultu mihinkään parempaan tulokseen ja riita, miesten teeskennelty ja naisten teeskentelemätön kärjistyi huippuunsa. Oli selvää, että naiset pitivät näitä kahakoita hauskempina kaikkia muita huvituksia laivalla. Kun molemmin puolin puhjettiin suonenvedon tapaiseen itkuun, jota miehistö katseli suurella osanotolla, oli naineiden miesten ryhdyttävä ajattelemaan voimakkaampia keinoja.

"Asia käy päivä päivältä pahemmaksi", sanoi laivuri alakuloisesti.
"Me tulemme koko miehistön ivan esineiksi, ennenkuin pääsemme heistä.
Vielä päivä ennenkuin saavumme Summercoveen, viisi tai kuusi siellä ja
vähintäin viisi paluumatkalla."

"Murha ennen sitä tulee tapahtumaan", sanoi perämies ja pudisti päätään.

"Jospa saisimme ne molemmat junaan", jatkoi laivuri.

"Se maksaa rahaa."

"Mutta ne olisivat oikein käytettyjä rahoja."

"Eivätkä ne siihen suostu", sanoi perämies. "Ei kumpikaan."

"Olen ennenkin nähnyt naisväen riitelevän", sanoi laivuri, "mutta silloin on ne kuitenkin voinut pitää aisoissa. Se juuri on onnettomuus, että pitää asua näin ahtaasti."

"Ajatelkaa, jos sanoisimme, ettei laiva ole merikelpoinen", ehdotti perämies.

"Silloin ne eivät erkanisi meistä pahallakaan", sanoi laivuri.

"Niin luulen minäkin", sanoi perämies miettivänä. "Mutta riennossa ne lähtevät, jos sanomme laivalla olevan rokkoa, tai jotain muuta sentapaista."

Laivuri murisi myöntävästi.

"Koetus ei suuria maksa", jatkoi perämies. "Juuri kun saavumme satamaan, niin voimme antaa jonkun miehistöstä — esimerkiksi pojan — sairastua rokkoon."

"Miten se käy päinsä?" kysyi laivuri, vähän ivallisesti.

"Antakaa minun hoitaa koko asia", vastasi perämies. "Minulla on ajatus, jonka mukaan sen pitäisi onnistuman."

Hetkisen epäiltyään myöntyi laivuri, vasten parempaa tahtoansa. Seuraavana päivänä, kun hitaasti lähestyttiin Summercovea ja matkustajat olivat kannella tähystämässä satamaa, ryntäsi kokki pelästyneen näköisenä kannelle ja kuiskasi jotakin laivurin korvaan.

"Mitä?" huudahti tämä. "Tyhmyyksiä!"

"Mitä?" kysyi rouva Bunnett'kin ja kääntyi ympäri.

"Kokki on saanut päähänsä, pojan sairastuneen rokkoon", sanoi laivuri naurahtaen.

Molemmilta naisilta pääsi heikko huudahdus.

"Tyhmyyksiä!" sanoi rouva Bunnett vaaleten.

"Loruja", lisäsi rouva Fillson ja hänen suupielissään värähti.

"Niin", sanoi kokki levollisesti, "rouva tietystikin tietää parhaiten, mutta minä olen kerran purjehtinut parkkilaivassa, jossa rokko oli hyvin ankara; minun pitäisi tietää miltä se näyttää."

"Niin ja nyt luulette kaikkia rokoksi", sanoi rouva Bunnett epävarmalla äänellä.

"Kuulkaa nyt rouva", sanoi kokki ja teki teatterimaisen liikkeen, "ehkä haluatte tulla katsomaan häntä."

"En", läähätti rouva Bunnett ja otti pari askelta taaksepäin.

"Kapteeni tulee varmaankin", kysyi kokki.

"Sinä pysyt paikallasi, George", sanoi käskevästi rouva Bunnett.
"Pysykää vähän edemmällä kokki."

"Ja pitäkää suunne kiini, maalle päästyämme", sanoi perämies. "Teidän ei ole tarvis laulaa sitä koko kaupungille, sillä silloin on mahdotonta saada apuväkeä lastinpurkaukseen."

"Kyllä, kyllä", sanoi kokki ja asteli poispäin. "Minä en rokkoa pelkää.
Olen siinä kerran ollut, eikä se minuun koske."

"Ooh, minä toivoisin olevani kaukana tästä inhottavasta laivasta", huokasi rouva Fillson hermostuneesti. "Täällä ei ole muuta kuin selkkauksia. Miten kauan vielä kestää, ennenkuin pääsemme Summercoveen, kapteeni Bunnett?"

"Puolessatoista tunnissa sen pitäisi mennä", vastasi laivuri.

Molemmat naiset huokasivat levottomina ja katselivat jännityksellä satamaan, joka vähitellen sukeltautui näköpiiriin.

"Minä matkustan junassa takaisin", sanoi rouva Bunnett. "Kerrassaan inhoittavaa, että vapaa-aikansa tällä tavalla pilaa."

"Se kuuluu asioihin, joita ei voi auttaa", sanoi hänen miehensä.

"Parasta, että annat minulle vähän rahaa", jatkoi rouva. "Aijon vuokrata huoneen kaupungissa päiväksi, tai pariksi, nähdäkseni miten tauti kehittyy."

"Matkusta sinä vaan suoraan kotiin", sanoi laivuri.

"Tyhmyyksiä", vastasi rouva Bunnett kiivaasti. "Ajattele, jos sinä itse vielä saisit rokon, silloin minun kuitenkin pitää olla täällä ja katsoa, että saat hyvää hoitoa. Olen varma, ettei rouva Fillsonkaan matkusta."

Rouva Fillson ojensi kätensä herra Fillsonille ja sanoi, ettei hän mitenkään sitä voisi tehdä.

"Myllynkivi putoaisi hartioiltamme, jos matkustaisitte", sanoi perämies laivurinkin edestä.

"Joka tapauksessa emme kuitenkaan matkusta ennen päivää eli paria", sanoi rouva Bunnett ja katsoi melkein ystävällisesti rouva Fillsonia.

Tämän selityksen perusteella, sekä naisten innokkaista pyynnöistä, oli miesten, joskin vastenmielisesti, hellitettävä rahat.

"Muistakaa, ettette puhu asiasta mitään kaupungissa", sanoi perämies, kohdatessaan laivurin harmistuneen katseen.

"Mutta pitäähän teidän saada lääkäri", sanoi rouva Bunnett.

"Minä tunnen erään täällä", sanoi perämies, "ja haen hänet."

Hän astui jonkun askeleen syrjään ja iski silmää laivurille. Tällä ei kuitenkaan ollut halua puhelemiseen ja loppumatka satamaan kului täydellisen hiljaisuuden vallitessa.

Heti kun laiva kunnollisesti oli kiinni laiturissa, lähtivät rouvat etsimään itselleen asuntoa. Tunti sen jälkeen saapui sana, että huone oli saatu, siisti ja mukava, vaikkakin se tuli vähän kalliimmaksi, mitä ensin oli ajateltu. He pyysivät etteivät miehensä antautuisi mihinkään tarpeettomaan vaaraan ja lähettivät pesua varten tarttumista ehkäisevää saippuaa.

Kolme päivää viipyivät rouvat Summercovessa, tulivat hyviksi ystäviksi ja tekivät, levottomuudesta huolimatta, pitkiä kävelymatkoja ympäristössä. Vähintäinkin kaksi kertaa päivässä lähetettiin sairaalle lihalientä ja muita herkkuja, mutta ne eivät koskaan tulleet kajuuttaa edemmäksi, sillä liikettä välittävä pieni poika, oli saanut jyrkän määräyksen olla astumatta laivaan. Neljännen päivän aamulla tulivat rouvat itse niin lähelle laivaa kuin uskalsivat — ottamaan jäähyväisiä.

"Kirjoita, jos tauti pahenee", huusi rouva Bunnett.

"Tai jos sinä saat rokon, George", lisäsi rouva Fillson.

"Hän on jo paranemaan päin", sanoi perämies. "Olkaa huoleti!"

Molemmat rouvat näyttivät tyytyväisiltä ja kääntyen ainakin joka kymmenennen askeleen päästä heiluttamaan nenäliinojaan, poistuivat he rautatieasemalle päin.

"Jos minä joskus vielä otan naisväkeä laivaani, niin nielköön minut paholainen elävänä", sanoi laivuri. "Mutta kuka tuo vanha herra on?"

Hän osoitti vanhaa valkopartaista miestä, joka lähestyi kuunaria musta laukku kädessään.

"Kapteeni Bunnett?" kysyi mies.

"Se olen minä", sanoi laivuri.

"Vaimonne lähetti minut", sanoi mies. "Nimeni on Thompson, — tohtori Thompson. Hän kertoi teillä olevan ison rokon laivalla. Tahdon nähdä sairaan."

"Meillä on jo lääkäri", sanoivat laivuri ja perämies yht'aikaa.

"Vaimonne sanoi sen, mutta hän tahtoi välttämättä, että minä tulisin katsomaan potilasta", sanoi tohtori Thompson. "Se on myöskin minun velvollisuuteni piirilääkärinä."

"Nyt olette saanut asiat kauniiseen kuntoon", huokasi kauhistunut laivuri moittivasti.

"Jokainen voi joskus tehdä tyhmyyden", kuiskasi perämies. "Antakaa hänen tulla laivaan, eihän meillä rokkoa ole. Pahimmassa tapauksessa syytämme kokkia koko asiasta."

"Se kai lienee parasta", sanoi laivuri ja autti lääkärin laivaan. Perämies juoksi kanssiiin, ja pakotti raivostuneen pojan kiireesti riisumaan vaatteensa ja asettautumaan vuoteelle.

Syvän hiljaisuuden vallitessa tutki tohtori potilasta ja kaikkein suureksi hämmästykseksi, käski hän miehistönkin pistää ulos kielensä, yskiä ja puhaltaa.

"Miten kauan poika on ollut kipeänä?"

"Suunnilleen neljä päivää", vastasi hämmästynyt laivuri.

"Tästä näette, miten käy, kun salaa tällaisia asioita", sanoi tohtori ankarasti. "Te olette pitäneet sairaan täällä, vaikka hänet välttämättä olisi ollut vietävä sairaalaan. Nyt sitä on jokaisessa noissa miesraukoissa."

"Mitä?" huudahti laivuri. "Heissä — mitä?"

"Rokkoa tietystikin", sanoi lääkäri. "Vieläpä vaikeinta laatua. Rokko on sisällinen. Rakkuloista ei yhtäkään ole päälle noussut."

"Ooh! Peijakas!" ihmetteli laivuri ja miehistö huokasi onnettomana.

"Miksi sitä sitten luulitte?" kysyi tohtori ankarasti. "Nyt ei heitä enää voi muuttaa, miesten on ruvettava sänkyyn, jokaisen, ja teidän on perämiehen kanssa hoidettava heitä."

"Mutta jos se tarttuu?" sanoi perämies valittaen.

"Siihen saatte mukautua", sanoi lääkäri, mutta lisäsi vähän lempeämmin: "Koitan iltapäivällä lähettää tänne pari hoitajatarta. Siihen saakka saatte tehdä parhaanne."

"Hyvä, sir", sanoi laivuri sortuneella äänellä.

"Mitä ensiksi on tehtävä", sanoi tohtori, nousten hitaasti rappuja, "on, että valelette heitä kylmällä vedellä. Tehkää se kerran joka puolen tunnin kuluessa siksi kunnes kuumenäppylät lyövät ulos."

"Tapahtuu", sanoi laivuri. "Mutta kiiruhtakaa hoitajattaria, sir."

Hän jäi seisomaan sanattomana, kunnes tohtori katosi näkyvistä, sitten riisui hän, raskaasti huoaten, takkinsa ja ryhtyi työhön.

Koko aamupäivän valelivat laivuri ja perämies miehistöään, odotellen väsymyksen sekaisella kärsimättömyydellä kuumenäppylöitä, samoin kuin miehistökin. Kokki kirosi ja hyppi kuin vimmattu joka kerta kuin ämpärillinen kylmää vettä valui pitkin hänen alastonta ruumistaan.

"Toivoisin nyt jo hoitajattarienkin tulevan, George", läähätti laivuri, kun hetkeksi istuttiin puhaltamaan. "Tämä on kauheaa työtä."

"Pahempaa kuin viimeisellä tuomiolla", sanoi perämies surullisesti.

"Halloo!" kuului ääni laiturilta.

Molemmat miehet kääntyivät katsomaan huutajaa.

"Halloo!" vastasi laivuri alakuloisesti.

"Mitä te olette lörpötelleet rokosta?" kysyi äsken tullut.

Laivuri viittasi väsyneesti keulaan.

"Viidellä kappaleella, tuolla, on sitä", sanoi hän. "Oletteko tekin tohtori."

Vastaamatta mitään hyppäsi mies laivan kannelle ja astui kiireesti kanssiin, toisten kahden seuratessa jälessä.

"Älkää seisoko valon edessä", ärjäsi mies. "Antakaa kun katson teitä, pojat."

Hän alkoi tutkia puhtaaksi valeltuja miehiä ja murisi ihmetellen.

"He ovat saaneet ankaria kylmiä kylpyjä", sanoi laivuri huomattavalla ylpeydellä.

"Mitä?" kysyi mies.

Laivuri selitti asian lähemmin ja katsoi kummissaan ympärilleen, kun lääkäri yht'äkkiä alkoi nauraa täyttä kurkkua. Sopimaton nauru kiusasi epämiellyttävästi potilaittenkin korvia ja Joe Burrows nousi varovasti istumaan kojussaan ja koetti nyrkillään ulottua mieheen.

"Teitä on narrattu", sanoi tohtori ja kuivasi silmiään.

"En ymmärrä tarkoitustanne", sanoi laivuri arvokkaasti.

"Joku on vetänyt nenästä teitä", sanoi tohtori. "Ylös hullut! Teissä ei ole enempää rokkoa kuin minussakaan."

Lääkäri lähti matkaansa ja miehet kiroten puoleksi helpotuksesta, puoleksi kiukusta, nousivat etsimään vaatteitaan.

"Kuka on voinut tehdä tuollaista", sanoi perämies ajattelevana.

Laivuri pudisti päätään, mutta hetkinen senjälkeen selvisi hänen katseensa vähäisen. Hän otti piipun suustaan ja viittasi peukalollaan kohden rautatieasemaa. Ja perämies vähän tuumittuaan, nyökkäsi myöntävästi.

VELI HUTCHINS

"Saamme erään hyvän ystävän mukaamme tälle matkalle", sanoi "Aallon" laivuri istuessaan teen jälestä perämiehen kanssa kannella. "Eräs uusi jäsen seurassamme, veli Hutchins."

"Lähetysystävä varmaankin", sanoi perämies huolettomasti.

"Niin lähetysystävä", toisti laivuri. "Olen varma, että tulette pitämään hänestä, George; hän on ennen ollut suurimpia lurjuksia."

"Mitä sillä tarkoitatte?" kysyi perämies ja katsoi vihaisesti laivuriin.

"Hänen elämänsä historia on kovin kirjava", vastasi laivuri. "Melkein puolissa Englannin vankiloissa on hän tunnettu. Kuullessaan hänen puhettaan on kuin lukisi avonaista kirjaa."

"Vai niin! Ja hän tietysti taas alkaa ja lopettaa ateriat pitkillä rukouksilla ja veisuilla, kuten tuo viimekesäinenkin paksuniskainen, lihava roisto, joka saappaani varasti?" kysyi perämies.

"Hän ei niitä varastanut, George", sanoi laivuri. "Olisittepa nähneet hänen itkunsa ja epätoivonsa, teidän epäilyksenne kuultuaan, ette mitenkään voisi antaa anteeksi itsellenne tällaista puhetta. Hän puhui siitä kokouksessa ja me rukoilimme kaikin teidän edestänne."

"Oli turha vaiva! Te olette kaikki yhtä hyviä, te ja lähetyksenne", sanoi perämies halveksivasti. "Nenästä teitä aina vedetään. Joku roikale tulee luoksenne, puhuu kauniisti armosta, joka on tullut hänen osakseen ja te toimitatte hänelle heti helpot ja mukavat päivät. Kas niin, älkää keskeyttäkö minua. Aioitte kysyä, miksi en minä yhdy joukkoonne ja minä vastaan, että minulla on hyvä, terve järkeni vielä tallella."

"Joskus tulette muuttamaan ajatuskantaanne, hyvä George", huokasi laivuri hurskaasti ja nousi seisomaan. "Toivon sydämestäni, että Jumala lähettäisi teille jonkun surun, jonkun, jota teidän olisi mahdoton kestää. Se on ainoa mikä teidät pelastaa."

"Sitä luultavasti toivoo tuo paksuniskainen saappaiden varaskin", tuumi perämies.

"Kyllä, sitä hän juuri sanoi", vastasi laivuri hartaudella.

Perämies nousi seisomaan, kopisti pilkallisena piippunsa laivan syrjään ja alkoi kävellä edestakaisin kannella. Saamatta kuitenkaan takaisin entistä rauhaansa, hyppäsi hän laiturille ja läksi kävelemään kaupunkiin.

Oli jo myöhäinen kun hän palasi takaisin. Kynttilä piipitti huonolla valolla kajuutan pöydällä ja kapteeni istui silmälasineen lukemassa jotakin vanhaa evangelista aikakauskirjaa, laihalle mustapukuiselle miehelle.

"Tämä on perämiehemme", sanoi laivuri ja katsoi ylös kirjastaan.

"Kuuluuko hän meihin?" kysyi vieras.

Laivuri pudisti alakuloisena päätään.

"Eikö vielä?" sanoi vieras, rohkaisevalla äänellä.

"Olen nähnyt tarpeekseni teidän kaltaisianne", sanoi perämies ylpeästi. "Ja mitä enempi teitä näen, sitä vähempi teistä pidän. Ihan vereni kiehahtaa, kun katselen teitä."

"No, nyt se on paha, joka puhuu teissä", sanoi herra Hutchins tunteellisesti ja varmasti.

"Niin, hänen äänensä te kai hyvin tunnette", sanoi perämies levollisesti.

"Olen elänyt hänen kanssaan 30 vuotta", sanoi herra Hutchins kunnioitusta herättävällä painolla, "mutta silloin väsyin minä häneen."

"Kaipa se jo häntäkin pitkästytti", tuumi perämies. "30 päivää olisi jo ollut tarpeeksi minulle."

Näin sanoen, meni hän hyttiinsä, antaakseen herra Hutchinsille aikaa miettiä sopivaa vastausta, tuli taas takaisin kokonaisen whiskypullon ja lasin kanssa ja sekotti itselleen väkevän groggin. Hutchins-herra veti syvään henkeään, katsahti neuvottomana laivuriin ja pudisti päätään pullolle.

"Tiedättehän, George, etten salli teidän käyttävän tuota viheliäistä moskaa kajuutassa", sanoi vihdoin laivuri.

"En sitä itselleni tuonutkaan", vastasi perämies viisastelevasti. "Se on vaan sille 'pahalle'. Kehuu saavansa kurkkunsa kuivaksi, katsellessaan vanhaa toveriaan, Hutchinsia."

Kummakseen huomasi hän vieraan kaikin mokomin taistelevan nauruaan vastaan; hän puri huultaan ja pienet viekkaat silmänsä vetistyivät. Pian hän sentään sai takaisin totisuutensa, nousi tuoliltaan ja piti sydäntä liikuttavan puheen raittiudesta. Kiroten whiskyn syntisenä ja tarpeettomana aineena, hän lopuksi huomautti kahden englantilaisen karamellin veteen sekoitettuna ajavan saman asian.

Whiskyn näkö näytti saavan hänet aivan raivoihinsa ja laivuri istui kuin kivettynyt, kuullessaan tuonlaista merkillistä kaunopuheliaisuutta, kunnes saarnaaja vihdoin, puhuttuaan tarpeeksi perämiehelle, veti raskaasti henkeään, sieppasi pullon käteensä ja lennätti sen tuhansiksi muruiksi lattialle.

Silmänräpäyksen istui perämies voimattomana raivosta, sitten hyppäsi hän parahtaen pystyyn ja aikoi rynnätä saarnaajan niskaan, mutta onneksi sai laivuri kiinni hänen käsivarteensa, ja veli Hutchinsin onnistui pujahtaa hyttiinsä.

"Päästäkää irti", kirkui perämies. "Annan selkään sille heittiölle."

"George", sanoi laivuri ankarasti, "minä häpeän teidän tähtenne."

"Hävetkää h—tissä", ulvoi perämies. "Mikä oikeus hänellä oli rikkoa whiskypulloni."

"Hän on pyhimys", sanoi laivuri. "Hän on pyhimys, George. Nähdessään, etteivät hyvät sanat auttaneet, käytti hän voimakkaampia keinoja."

"Odottakaa vaan, jahka saan hänet käsiini", sanoi perämies uhkaavana.
"Kyllä minä hänelle voimakkaampia keinoja näytän."

"Joko hän rauhoittuu, kallis ystävä?" kuului herra Hutchinsin ääni oven takaa. "Minä nimittäin kokonaan unohdin lasin."

"Tule ulos!" kiljasi perämies. "Tule ulos ja kaada vielä sekin, jos uskallat."

Herra Hutchinsia ei vaatimus sentään näyttänyt miellyttävän, vaan rukoili hän oven takana itkevällä äänellä perämiestä alkamaan parempaa elämää; samalla sai laivuri moitteita, että kärsi sellaista syntistä elämää laivallaan. Nöyränä otti tämä vastaan läksynsä ja kun herra Hutchinsin ääni oli vaijennut ja perämies samaten hiukan rauhoittunut, läksi hän päivän viimeiselle tarkastuskierrokselle, palasi taas kajuuttaan ja meni kojuunsa.

Seuraavana aamuna oli määrä purjehtia ja miehistö oli aikaisin pystyssä. Mutta herra Hutchins pysyi hytissään, vaikka perämies useat kerrat kävi kolkuttamassa oven takana. Kun hän viimein tuli kannelle oli perämies peräsimessä ja miehistö söi aamiaistaan.

"Hyvinkö nukkunut?" kysyi herra Hutchins lempeästi ja istuutui lastiruuman luukulle, pikkusen matkaa perämiehestä.

"Sen saatte kuulla, jahka pääsen tästä peräsimestä", kuului perämiehen kuiva vastaus.

"Vieläkö vihainen?" sanoi herra Hutchins sokerimakealla äänellä.
"Tuletko hartaushetkeen illalla?" lisäsi hän sitten.

Perämies ei suvainnut vastata, mutta hänen vihaansa, kun illalla, herra Hutchinsin pyynnöstä, koko miehistö tuppautui kajuuttaan, ei voi sanoin kuvata.

Kolme iltaa perättäin pidettiin näitä "rakkausjuhlia", kuten herra Hutchins niitä nimitti, vaikka perämies niitä kutsui "pahemmaksi" elämäksi, kuin "kapakassa." Miehistö ei muuten niinkään ollut ihastunut psalmeihin, mutta kun he nyt saivat rääkyä niitä koko keuhkojensa voimalla ja lisäksi vielä samasta kirjasta laivurin kanssa, muutti se kokonaan asian. Sitäpaitsi huomasivat he sen ärsyttävän perämiestä ja tieto, että täten uskalsivat vastustaa päällysmiestään ja samalla sentään työskentelivät sielujensa pelastukseksi, oli kylliksi ihana. Laivapoika, jolla juuri oli äänenmurros, päästeli merkillisiä mölyääniä ja näytti vaivatta hallitsevan viittä oktaavia.

Kun oli väsytty laulamiseen, piti herra Hutchins lyhyen puheen, ottaen tavallisesti esimerkiksi voimakkaan miehen, mutta juomahimon orjan ja irstaspuheisen. Puhuja todisti, että juoppo tavallisesti tekee muitakin syntejä, vaikkapa vaan salaisuudessakin ja kuvaili miten tällainen mies meni kotiinsa ja löi vaimoaan, kun tämä moitti häntä lapsen säästölaatikon rikkomisesta ja sisällön tuhlaamisesta irlantilaiseen whiskyyn. Joka lauseen lopussa huokasi hän ja kun miehistö huomasi heilläkin olevan oikeuden tehdä samaten, huokasivat he erinomaisella mielihyvällä, — pojan huokaukset olivat varsinkin kauheat kuulla.

Saavuttiin Plymouthiin, jonne osa lastista oli jätettävä — tosiaankin kreivin aikaan, sillä perämiehen järki oli jo mennä sekaisin, kuten toistenkin, herra Hutchinsin ansiosta. Laivakissa yksin oli perämiehen kanssa järjissään; se istui kajuutan katolla ja kirosi saarnaajaa ja sinistä nauhaa, jonka oli saanut kaulaansa.

Kun laiva vihdoin oli kiinnitetty laituriin, oli liian myöhäistä alkaa lastia purkaa ja miehistö jäi istumaan kannelle, heittäen ikäviä katseita kaupungin valoihin. Heidän ilonsa, kun laivuri ilmoitti, että saisivat vieraansa kanssa mennä kävelemään, olikin sentähden rajaton ja he hyppivät kuin koulupojat.

"Parempaa seuraa on heidän mahdoton saada", tuumi laivuri, joukon lähtiessä liikkeelle. "Kun ajattelen mitä kaikkea hyvää tämä mies on saanut aikaan ainoastaan neljässä päivässä, niin oikein minä häpeän."

"Lienee kai parasta, että teette perämiehen hänestä laivallenne", sanoi
George. "Teistä tulisi mainio pari."

"Hänellä on kalliimpi kutsumus", vastasi laivuri kunnioittavasti.

Huomattuaan perämiehen kasvojen ilmeen, poistui hän huoaten. Perämies nojautui mastoa vastaan ja kun laivassa ei enää muuta kuullut kuin herra Hutchins ja aina vaan herra Hutchins, vaipui hän synkkiin mietteisiin, kunnes miehistö palasi.

"Herra Hutchins tulee jälestäpäin", huusi laivapoika. "Hän lupasi vaan mennä tervehtimään erästä vanhaa ystäväänsä."

"Minkä nimisessä kapakassa?" kysyi perämies ivallisesti.

"Ellette voi olla puhumatta pahaa, George, niin on parasta, että tukitte suunne", sanoi laivuri ankarasti. "Mikä on teidän ajatuksenne herra Hutchinsista, pojat?"

"Auliimpaa miestä ei koskaan ole löytynyt", vastasi Dan, miehistön vanhin, vakaumuksella.

"Parempaa ihmistä en koskaan ole nähnyt", lisäsi toinen.

"Joko nyt kuulette?" sanoi laivuri ihastuneena.

"Kyllä, kyllä minä nyt kuulen", vastasi perämies.

"Hän on kristitty", sanoi poika. "Minäkään en ennen tiennyt, mitä kristitty on, vaan kun tapasin hänet, selkeni asia minulle heti. Mitä luulette hänen antaneen meille?"

"Antaneen teille?"

"Kokonaisen punnan kontantissa", sanoi poika. "Kultarahan jokaiselle. Niin, katsokaas, sellaisia ne ovat ne kristityt. Toivoisin vaan tuntevani useampia heitä."

"Tämän veroista en eläissäni ole kuullut", huudahti laivuri ihastuksissaan.

"Ja niin kauniisti, kun hän sen teki", sanoi Dan vanhus. "'Kas tässä, pojat, minulta ja laivurilta', sanoi hän, 'kiittäkää häntä yhtä paljon kuin minuakin'."

"Niin, älkää nyt tuhlatko rahojanne", sanoi laivuri. "Minä teidän asemassanne panisin ne pankkiin, — sehän olisi jo koko kaunis pohjaraha."

"Toivon hänen saaneen ne rehellisillä keinoilla", huomautti perämies.

"Tietystikin", huudahti laivuri. "Teillä on kova, tunteeton sydän, George. Olisittepa ollut hiukankin tunteellisempi, olisitte ehkä saaneet osanne tekin."

"Vieköön piru hänen kolikkonsa", sanoi perämies. "Ihmettelen mistä hän on saanut ne ja mitä hän tarkoittaa, sanoessaan niiden olevan yhtä paljon teiltä kuin häneltäkin. Te ette juuri rahoja lahjoittele."

"Hän varmaan tarkoittaa", sanoi laivuri vaatimattomasti, "että minä olen tällaiset ajatukset hänen sydämeensä saattanut. Niin, kyllä nyt on parasta, että menette kojuunne, pojat. Työ alotetaan kello neljältä huomisaamuna."

Miehistö poistui keulapuolelle ja laivuri ja perämies menivät nukkumaan. Lamppu jäi kajuutan pöydälle palamaan, laivuri sanoi hyvää yötä perämiehelle ja nukkui muutaman minuutin perästä kuin lapsi.

Kello 4:ltä heräsi perämies ja huomasi laivurin seisovan saarnaajan kojun ääressä. Lamppu seisoi yhä pöydällä ja paloi, vaikkakin päivänvalo jo selvästi paistoi ikkunasta.

"Ei ole vielä tullut takaisin?" kysyi perämies, huomattuaan vieraan kojun tyhjäksi.

Laivuri pudisti alakuloisena päätään ja viittasi pöydälle. Perämies seurasi sormen osoitusta ja näki pienen nahkapussin ja sen vieressä neljä ja puoli penceä kuparirahaa, sekä suuren joukon vaskinappeja.

"Siinä oli 23 puntaa rahtirahoja, tuossa pussissa, Lontoosta lähtiessämme", sanoi laivuri kun hän vihdoin sai puhelahjansa.

"No mihin luulette niiden kadonneen?" kysyi perämies ja puhalsi lampun sammuksiin.

"En voi aavistaakaan", vastasi laivuri. "Olen aivan sekaisin päästäni.
Vei… herra Hutchins ei vielä ole tullut takaisin."

"Hän varmaan on saanut esteen, eikä ole tahtonut enää yöllä häiritä teitä", sanoi perämies, lihaksenkaan hänen kasvoillaan värähtämättä. "Mutta luulenpa hänen voivan hyvin, missä hän sitten lieneekin. Älkää olko hänen tähtensä rauhaton."

"On merkillistä, minne hän on mennyt", tapaili laivuri, "erittäin merkillistä."

"Hutchins on erinomaisen avokätinen", sanoi perämies. "Hän antaa miehistölle, suuremmatta ansiotta, viisi puntaa, ehkä hän nyt teitäkin auttaa takaisin tultuaan."

"Menkää ja käskekää miehistö tulemaan tänne", sanoi laivuri, heittäytyen sohvalle ja tirkistellen nappiläjää edessään.

Perämies totteli ja muutaman minuutin kuluttua tuli hän takaisin miesten kanssa, jotka osanotolla kuuntelivat laivurin kertomusta vahingostaan.

"Se on salaisuus, jota ihmisjärki ei pysty selvittämään sir", sanoi vanha Dan, "eikä maksa vaivaa yrittääkään sitä."

"Niin, se on niitä salaisuuksia, jotka eivät koskaan näe päivän valoa", lisäsi kokki vakuuttaen.

"Mielelläni en ketään syyttäisi", sanoi laivuri, "mutta minun täytyy.
Ainoa, joka on voinut ottaa rahat, on herra Hutchins."

"Mitä? — Tämä pyhä mieskö?" huudahti Dan. "Muuta kuin nauraa, en taida sellaiselle ajatukselle."

"Sitä ei hän olisi voinut tehdä", sanoi poika. "Hän oli aivan liian hurskas."

"Hutchins on ottanut nämä 23 puntaa", sanoi laivuri päättävästi, "eli sanokaamme 18, sillä viisihän minä saan takaisin."

"Nyt taidatte erehtyä sir", vastasi Dan.

"Kas niin, antakaa rahat takaisin", sanoi laivuri ankarasti.

"Ei, suokaa anteeksi, sir, sitä me emme tee", sanoi kokki omasta ja toisten puolesta, asettaen toisen jalkansa kajuutan rappusten alimmalle astuttavalle. "Veli Hutchins antoi meille rahat siksi, että lauloimme niin hyvin psalmeja. Niin hän sanoi, emmekä me olleet velvolliset uskomaan, etteivät rahat olleet rehellisesti ansaittuja. Eihän meillä, pojat, ollut mitään syytä epäillä sitä, eihän?"

"Miten se olisi voinut tulla kysymykseenkään", vastasivat kaikki esimerkiksi kelpaavalla yksimielisyydellä.

He seurasivat kokkia kannelle, nojautuivat laivan syrjään ja katselivat kaiholla paikkaa, jossa viimeisen kerran olivat nähneet hyväntekijänsä. Surullisen aavistuksen valtaamina, etteivät koskaan enää tapaisi hänen kaltaistansa ihmisystävää, hajaantuivat he kukin suunnalleen ja valmistautuivat päivän töihin.

NAIS-ASE

Pitkä kesäpäivä oli lopussa ja hämärä alkoi vähitellen muuttua pimeydeksi. Kuunari "Sinikellon" laivuri lähestyi hitaasti satamaa, perämiehensä seuraamana. Molemmat olivat käyneet ravintolassa syömässä, jonka ohessa ei juomaverojakaan unohdettu, ja laivurin itsetietoisuus, joka selvänäkin oli kyllin huomattava, ei suinkaan ollut laskenut portterin mukana. Hän astui mahtavasti kuunariinsa, mutta kääntyi yhtäkkiä perämieheensä, joka juuri aikoi seurata esimerkkiä ja nosti varottavasti leveän kätensä suulleen.

"Mitä se oli kun minä sanoin?" kysyi hän hiljaa, mutta kiivaasti.

"Niiden molempien poliisienko kurittamisesta?" arvasi perämies, hiukan hämillään.

"Ei", vastasi toinen ankarasti. "Kuulkaa!"

Perämies kuunteli. Kanssista kuului pidäteltyjä miesten ääniä ja hopealle helähtävää tyttöjen naurua.

"No, sepä peijakasta", sanoi perämies, huomaten velvollisuudekseen jotakin sanoa.

"Ja tällaista vielä senjälkeen, millä heitä varotin", sähisi laivuri.
"Kuulitteko mitä minä sanoin heille, Jack?"

"En koskaan ole kuullut mehevimpiä kirouksia ja uhkauksia", todisti perämies.

"Ja kuitenkin on niitä nyt täällä, vastoin kaikkia minun kieltojani. Kaiken sen jälkeen mitä sanoin heille. Kaikkein uhkausten jälkeen, kuin minä… minä käytin."

"Käytitte", toisti perämies.

"He ovat käyneet kutsumassa tuota naisväkeä tänne. Te muistatte, Jack, mitä sanoin tekeväni, jos he sen tekisivät?"

"Lupasitte syödä suolatta koko joukon", kertasi perämies palvelushaluisena.

"Minä teen parempaa, Jack", sanoi laivuri, hetkisen synkkänä mietittyään. "Mikä estää meidän päästämästä irti laivaa ja ottamasta mukaan koko 'sakkia'?"

"Jos minun ajatukseni haluatte tietää", sanoi perämies, "niin miehistölle ette suurempaa iloa voisi millään tehdä."

"Saadaanpa nähdä", vastasi laivuri merkitsevällä silmäniskulla.
"Koittakaapas nyt toimia hiljaa, Jack."

Käyden itse edellä, hyvällä esimerkillä, hyppäsi laivuri laiturille ja irroitti köydet, jotka yhdistivät mitään pahaa aavistamattomat vieraat syntymäkaupunkiinsa. Laiva alkoi heikon maatuulen painamana hiljalleen erota laiturista.

Laivuri tarttui peräsimeen. Halkaisijan kitinä, perämiehen sitä vetäessä ylös, houkutteli kanssin luukkuun pörröisen pään, jonka omistaja, huudahdettuaan jotakin tovereilleen, hyppäsi kannelle ja katseli hämmästyneenä ympärilleen.

"Auttakaa työssä", huusi laivuri, kun toisetkin miehet ryntäsivät kannelle. "Keulapurje ylös!"

"Pyydän anteeksi, sir", sanoi yksi joukosta, kohteliaammin kuin koskaan eläissään, "mutta…"

"Auttakaa perämiestä", ärjäsi laivuri kuivasti.

"Sem, yritäppäs liikkua", huusi perämies. "Nopsemmat ajatukset."

Miehet katselivat neuvottomina toisiaan, mutta huomasivat kuitenkin parhaaksi ryhtyä toimiinsa. Silloin kuului kauhistuksen huuto kanssista. Tytöt olivat vasta nyt käsittäneet asemansa ja juoksivat pelästyneinä kannelle, saadakseen, jos suinkin mahdollista autettua asemaansa.

"Mitä?" kiljasi laivuri, teeskennellen kummastusta. "Naisväkeä laivalla — kaiken senjälkeen kuin olen varoittanut teitä, miehet. Se ei voi olla mahdollista, — varmaankin uneksun."

"Viekää takaisin meidät", rukoilivat tyttölapset, välittämättä hänen tylystä puheestaan. "Kääntykää ympäri ja viekää takaisin meidät, kapteeni."

"Mahdotonta", vastasi laivuri. "Nyt näette, mikä on seuraus tottelemattomuudesta. Vetäkää isopurje ylös, kuuletteko te!"

"Emme koskaan tee sitä toista kertaa", huusivat tytöt, huomatessaan pimeän meren edessään, kuunarin pujahtaessa sataman suusta. "Viekää takaisin meidät."

"Ei tule kysymykseenkään", vastasi laivuri kiusottelevasti.

"Tämä on laitonta, sir" virkkoi Ephraim Biddle juhlallisesti.

"Mitä? Laitonta? Lähteä matkalle omalla laivallaan?" ihmetteli laivuri. "Mistä minä tiesin noiden täällä olevan? En kierrä ympäri, en! Maatkoot kuten ovat sänkynsä valmistaneet."

"Eivät he mitään sänkyjä ole valmistaneet", sanoi George Scott.
"Totisesti on väärin rankaista tyttöjä meidän rikoksistamme."

"Suu kiinni", tiuskasi laivuri.

"Se on laitonta", totesi Biddle. "Jos he olisivat matkustajia, niin tällä lailla ei ole oikeutta kuljettaa sellaisia. Jos he taas vasten tahtoaan ovat tulleet poisviedyiksi, on se ryöstöä. Luin juuri eräänä päivänä sanomalehdestä miten eräs nuori mies oli saanut seitsemän vuotta vankeutta naisen ryöstöstä. Ottakaa huomioon, kapteeni, kolme kertaa seitsemän on… kolme kertaa seitsemän on… kolme kertaa seitsemän on… on… on enemmän, kuin halusta istuisittekaan kiinni, kapteeni."

"Tyhmyyksiä" sanoi laivuri "löytyyhän niitä salamatkustajia jotka piiloutuvat laivaan, saadakseen vapaan matkan. Ensi satamassa lasken heidät maalle, — Plymouth'issa."

Kuului kolme sydäntäsärkevää, haikeaan itkuun päättyvää huudahdusta.

"On parasta, että menette kojuun, lapset", sanoi Biddle, miehistön vanhin.

"Miksette pakota hänet viemään meidät takaisin?" sanoi harmissaan Jenny
Evans, pisin tytöistä.

"Emmehän me sitä voi tehdä, ystäväiseni", vastasi Biddle. "Se olisi vastoin lakia. Vai olisiko sinusta hauskaa nähdä meidät raudoissa."

"Samantekevää", vastasi miss Evans, valmiina itkuun, "kun vaan pääsemme pois täältä. George, vie meidät kotiin."

"Minä en voi", vastasi Scott alakuloisena. "Sitten saat katsella toista tyttöä itsellesi", sanoi miss Evans riidanhaluisena. "Minusta ei sinun vaimoasi koskaan tule. Miten kauan vankeutta luulet saavasi, jos pakottaisit laivurin kääntymään ympäri?"

"Vähintäinkin kuusi kuukautta", vastasi Biddle, Scottin puolesta.

"Kuusi kuukautta kuluu yhdessä tuokiossa", sanoi miss Evans ja pyyhki kyyneleet silmistään.

"Sehän olisi vaan tervetullut lepoaika", lisäsi miss Williams houkuttelevasti.

Kun miehet eivät kuitenkaan katselleet asiaa samassa valossa, selittivät tytöt, että heillä ei ole mitään tekemistä raukkojen kanssa ja kömpivät keulaan purjeiden alle itkemään kovaa kohtaloansa. Hetken seisoivat miehet ympärillä ja koettivat kömpelösti lohdutella, mutta saivat pian tarpeekseen nuhteista ja hävyttömyyksistä ja vetäytyivät noloina kojuihinsa.

Kun ylimmäiset humalat olivat haihtuneet laivurin päästä, alkoi häntä vähän arveluttaa tekonsa, vaan kun oli myöhäistä asiaa enää auttaa, päätti hän kestää leikin loppuun ja jäi varmuuden vuoksi itse peräsimeen.

Yö oli kirkas ja tuuli heikko. Vähitellen kuitenkin alkoivat esineet käydä selvemmiksi koittavassa päivänvalossa ja yht'äkkiä pistivät tytöt esiin alakuloiset päänsä purjeiden välistä ja hengittivät halveksivasti aamun raitista meri-ilmaa ja keskusteltuaan hetkisen innokkaasti keskenään nousivat he ylös, lähestyivät laivuria ja tirkistelivät häntä ajattelevan näköisinä.

"Se tulee käymään kuin tanssi", sanoi miss Evans, ojentautuen täyteen pituuteensa ja katsellen pilkallisesti suuttunutta miestä.

"Hänhän on kuin pieni poika", lisäsi miss Williams urhoollisesti.

"Synti, ettemme ennen tulleet sitä ajatelleeksi", tuumi miss Davies.
"Miehistö ei luultavasti hänen avukseen tule?"

"Ei tule kysymykseenkään", sanoi miss Evans halveksivasti. "Ja jos tulee, saavat osansa hekin."

Tytöt menivät matkaansa ja laivuri seurasi otsa rypyssä heidän toimiaan. Keittiöstä otettiin kaksi harjaa ja luuta. Laivuri päästi syvän huokauksen, nähdessään miss Evansin nousevan lastiruumasta toisessa kädessä ämpäri valkoista maalia, toisessa tervapytty.

"Pitäkää varanne, tytöt", varoitti miss Evans.

"Pankaa pois nuo tavarat", sanoi laivuri käskevällä äänellä.

"Tuskimpa", vastasi miss Evans kiusottelevasti. "Kasta paremmin harjasi", jatkoi hän kääntyen miss Davies'iin. "Muistakaa: terva ja piki, vetää merimiestä liki!"

Nauru seurasi vanhaa sananpartta, ja tervaa ja maalia tippuvat harjat käsissään marssivat naissankarit täydessä sotarintamassa laivurin eteen.

Laivurin sydän pamppaili kurkussa ja kirkasten kamalasti kutsui hän uskollista miehistöään avuksi.

Miehet kömpivät hitaasti kannelle ja katseltuaan hetkisen kummissaan tyttöjen hankkeita, työnsivät he Ephraim Biddlen esiin.

"Ottakaa noilta harjat pois", käski laivuri mahtavasti.

"Pysykää erillänne tästä asiasta", sanoi miss Evans yli olkansa.

"Muuten saatte, jotta tiedätte", lisäsi miss Williams verenhimoisena.

"Ottakaa niiltä harjat pois, kirkui laivuri ja vetäytyi vaistomaisesti taaksepäin, välttääkseen miss Evansin liiallista tuttavuutta tekevää harjaa.

"En ymmärrä miten me voisimme sekaantua tähän asiaan, sir", sanoi
Biddle nöyrällä kunnioituksella.

"Mitä?" kysyi laivuri ihmeissään.

"Rikkoisimme lakia jos toisten toimituksia häiritsisimme", sanoi Biddle ja kääntyi tovereihinsa. "Rikkoisimme pahasti."

"Älkää hassutelko", sanoi laivuri kiivaasti. "Harjat pois niiltä, kuuletteko? Terva on minun ja väri myöskin.";

"Kyllä te ne saatte", sanoi miss Evans rauhoittavasti.

"Jos me koskisimme heihin", sanoi Biddle innokkaasti, "olisi se suoraa lain rikkomusta. Ja sitäpaitsi saisimme varmasti naamamme kauniiksi! Kaikki mitä nykyisissä olosuhteissa saatamme tehdä, on katsella vieressä, että työ käy kunnollisesti."

"Kunnollisesti!" kirkui laivuri, hyppien raivosta ja kääntyi kannelle tulevaan perämieheen. "Ottakaa harjat pois noilta hulluilta ihmisiltä, Jack."

"Ellette pahastu", vastasi perämies, "tahtoisin kernaasti olla sekaantumatta koko juttuun."

"Mutta se ei ole minun tahtoni", vastasi laivuri ankarasti. "Ajakaa pois ne!"

"Miten se on mahdollista?" kysyi perämies täysin oikeutetulla kummastuksella.

"Käsken teidän ajamaan pois nuo ihmiset", sanoi laivuri. "Keinot saatte keksiä itse."

"Minä en toisten edestä nosta kättäni naista vastaan", vastasi perämies päättävästi. "Velvollisuuksiini ei kuulu antaa maalata naamaani tervalla ja öljyväreillä!"

"Mutta velvollisuuksiinne kuuluu totella minua", sanoi laivuri koroittaen ääntänsä, "jokaisen teistä. Onhan teitä viisi miestä perämiehen kanssa ja tyttöjä on vaan kolme. Mitä te pelkäätte?"

"Aijotteko viedä meidät kotiin?" keskeytti miss Evans.

"Menkää h—ttiin!" kirkasi laivuri kiukuissaan.

"Kysyn teiltä kolme kertaa", sanoi miss Evans päättävästi. "Yksi — käännättekö laivan? Kaksi — käännättekö laivan? Kolme — — -"

Syvän hiljaisuuden vallitessa astui hän pari askelta taaksepäin, voidakseen paremmin tähdätä, samalla kun kumppaninsa asettuivat kumpikin puolelleen vihollista.

"Pitäkää varanne tytöt, ettei hän saa tartutuksi harjoihin", sanoi miss
Evans. "Jos hän siinä sittenkin onnistuu, on toisten lyötävä varsilla.
Älkää välittäkö vaikka se vähän koskeekin."

"Ottakaa peräsin minuutiksi, Jack", sanoi laivuri vaaleana, mutta päättävästi.

Perämies tarttui vastahakoisesti peräsimeen ja laivuri, koittaen mahdollisimman paljon salata pelkoaan, lähestyi miss Evans'ia ja yritti katseellaan masentaa hänet. Ihmiskatseen voima on tunnettu ja miss Evans osoitti, miten hyvin hän ymmärsi vaaran, työntämällä harjansa kohti laivurin naamaa. Yritys epäonnistui, kiitos ja kunnia laivurin vikkelille säärille, joiden avulla hänen onnistui hypähtää syrjään. Mutta samassa silmänräpäyksessä putosi valkoiseen maaliin kastettu harja hänen niskaansa. Laivuri parahti, kääntyi ympäri, vaan huomattuaan voiton mahdollisuudet hyvin pieniksi, lähti laputtiin, kuin koulupoika. Läpi keittiön, ympäri kantta kiiruhti hän eteenpäin raivoisain kostavien harjojen edellä, kunnes vihdoin ähkyen, väsyneenä, hyppäsi laivan syrjälle ja siitä köysiä pitkin mastoon.

"Pelkuri!" huusi miss Evans uhaten aseellaan.

"Tule alas", kirkui miss Williams. "Tule alas ja ole mies!"

"Hänen kanssaan ei maksa vaivaa tuhlata kallista aikaa", sanoi miss Evans, vielä kerran vedottuaan mastossa istuvan laivurin miesmäisyyteen. "Hän pääsi karkuun. Kastetaan harjat uudestaan."

Äsken vielä pakahtuakseen nauranut perämies kävi yht'äkkiä totiseksi kuin patsas. Harjat kastettiin juhlallisen hiljaisuuden vallitessa ja miss Evans astui rohkeasti perämiehen eteen.

"No, no, tytöt", sanoi tämä, puoleksi rukoilevasti. "Älkää hassutelko enempää."

"Mitä me emme tekisi?" kysyi herkkä miss Evans ja nosti harjaansa.

"Tiedätte kyllä mitä tarkoitan", vastasi perämies kiireesti. "Minä en voi tehdä mitään."

"No sitten me autamme teitä", sanoi miss Evans. "Antakaa laivan kääntyä ympäri."

"Te tottelette määräystä, Jack", kuului laivurin ääni ylhäältä.

"Teille se kylläkin on mahdollista, kun siellä istutte, levossa ja rauhassa", vastasi perämies harmistuneena. "Mutta minä en aijo antaa tervata itseäni teidän tähtenne. Tulkaa alas ja ottakaa peräsin laivallanne."

"Tehkää velvollisuutenne Jack", huusi laivuri, pyyhkien nenäliinalla kasvojaan. "Eivät ne teihin uskalla koskea."

"Te vaan ärsytätte heitä", huusi perämies kiukkuisena. "Minä en pidä perää — tulkaa itse hoitamaan sitä."

Hän hyppäsi sivulle, kun kärsimättömän miss Evansin harja tuli liian lähelle, tarttui köysiin ja kiiruhti ylös kapteeninsa jälkeen. Biddle, joka seisoi lähimpänä, katsoi totisena päällysmiehiinsä ja tarttui peräsimeen.

"Ettehän te tahdo tehdä pahaa vanhalle Biddlelle, tytöt?" sanoi hän mahdollisimman mairittelevasti.

"Emme tietystikään", vastasi miss Evans.

"Ei terva mitään pahaa tee", selitti miss Williams.

"Se päinvastoin virkistää", sanoi kolmas. "Yksi… kaksi…"

"Ei auta", sanoi perämies, kun Ephraim samassa oli hänen vieressään.
"Meidän täytyy antaa myöten."

"Antakoon piru", kirkui laivuri. Mutta sitten näytti joku ajatus pälkähtäneen hänen päähänsä, otsansa laskeutui syviin ryppyihin ja hän alkoi kiivetä alaspäin.

"All right", sanoi hän, kun miss Evans oli valmiina vastassa kannella.
"Minä käännän ympäri."

Hän tarttui peräsimeen, kuunari nousi ylös tuuleen ja miehistö oli valmiina kiinnittämään purjeet toiselle puolelle.

"Ja nyt pojat", sanoi laivuri hyväntahtoisesti hymyillen, "voitte viedä nuo roskat pois kannelta, niin, harjat voitte viskata vaikka yli syrjän, ne kuitenkin ovat jo kelvottomia."

Puhuen huolimattomasti, vaikkakin ääni vähän värähdellen, tunsi hän ahdistusta rinnassaan, nähdessään miten miss Evans osoitti miehet takaisin.

"Te pysytte paikoillanne", sanoi tyttö käskien. "Me heitämme ne kyllä itsekin pois lakattuamme niitä tarvitsemasta. — Mitä sanoitte, kapteeni?"

Laivuri olisi kernaasti uudistanut sanansa, mutta silloin kohosi miss Evansin harja. Sanat kuolivat hänen huulilleen, ja katsahdettuaan toivottomasti perämieheen, perämiehestä miehistöön ja taas tyttöihin, näki hän parhaaksi tyytyä kohtaloonsa. Kiusallisen hiljaisuuden vallitessa saattoi hän tytöt takaisin kotirantaan.

KAKSI YHTÄ VASTAAN

"Sankari hän on, sankari sanan täydessä merkityksessä", sanoi kokki ja tyhjensi likavesiastian yli syrjän.

"Mikä — mikä hän on", kysyi laivuri.

"Mikä?! Sankari tietysti", vastasi kokki hyvin pitkään ja selvästi. "Sankari tässä maallisessa maailmassa, mies, josta koko miehistö saa ylpeillä."

"En luullut häntä uimariksi", sanoi laivuri ja katseli uteliaasti kömpelörakenteista, keski-ikäistä miestä, joka istui lastiruuman luukulla ja katseli tylsämielisestä laivan kantta.

"Se hän ei olekaan", sanoi kokki, "ja se juuri hänet ainakin minun silmissäni tekee kahta vertaa sankarillisemmaksi."

"Riisuiko hän vaatteensa?" kysyi perämies.

"Ei riepuakaan", vastasi kokki ylpeästi. "Ei edes hattua, sillä se upposi."

"Sinä valehtelet kokki", sanoi sankari ja irroitti silmänräpäykseksi katseensa kannesta.

"Otitko sitten housusi pois, George?" kysyi kokki innokkaasti.

"Heitin hattuni laiturille", murisi George.

"Joka tapauksessa hyppäsit tyttö raukan jälkeen heti, kuin oikea englantilainen, eikö totta?"

Ei kuulunut vastausta.

"Eikö totta?" toisti kokki itsepintaisesti.

"Pitikö minun sitten hypätä kuin kiinalaisen?" ärjäsi George kiukkuisena.

"Se on vaan kainoutta", sanoi kokki, kääntyen toisiin kasvojen eleellä, ikäänkuin hänellä olisi ollut joku merkillinen eläin näytettävänään. "Ei hän edes kärsi puhuttavan siitä. Ja kuitenkin oli mies vähällä hukkua, eikö totta? Vaan samassa sattui tulemaan joku hinaajalaiva, miehet löivät koukun suoraan hänen housunsa takapuoliin ja vetivät molemmat ylös. Nouse ylös ja näytä housusi takapuolet niille, George."

"Jos minä nousen ylös", sanoi George, ääni kiukusta vapisten, "koituu kuuma hetki sinulle, poikaseni."

"Eikö hän ole kaino?" ihmetteli kokki. "Oikein nautinnolla kuuntelee häntä. Ihan samanlainen oli hän vedestä maalle päästyään, kun väkijoukko alkoi hyväillä ja taputella häntä."

"Eikö hän pitänyt siitä?" kysyi perämies.

"No niin. Oltiin ehkä liian innostuneita", myönsi kokki. "Eräs ukko, joka ei tungoksessa voinut päästä lähelle, taputti häntä kepillä päähän, mutta se oli vaan hyvässä tarkoituksessa."

"Olen ylpeä sinusta, George", sanoi laivuri sydämellisesti.

George murisi.

"Minä kirjoitan hallitukselta mitalin hänelle", sanoi laivuri.
"Löytyykö todistajoita, kokki?"

"Tuhansia", vastasi puhuteltu. "Mutta minä ilmoitin heille jo hänen nimensä ja osotteensa. Kuunari Johan Henry Limehousesta on hänen osotteensa", sanoin minä "ja George Cooper on hänen nimensä."

"Lörpöttelet aivan liiaksi", sanoi nyt sankari, "sinä viheliäinen, vinosilmäinen rajasuutarin penikka."

"Kuulkaa nyt taas hänen kainouttaan", sanoi kokki etevämmän hymyllä. "Hän ihan halkee häveliäisyydestä, sen hän tekee. Olisittepa vaan nähneet, kun se nuori herra otti hänen förttikraafinsa."

"Otti hänen… minkä?" kysyi laivuri uteliaasti.

"Hänen förttikraafinsa… portterettinsa… muotokuvansa", selitti kokki. "Se oli joku nuori, sanomalehteen kuvia ottava herra. Georgesta näpsähytti hän juuri kun tämä likomärkänä vedettiin hinaajaan, toisen kun hänen kasvonsa olivat kuivatut ja vielä kolmannen kun George seisoi ja kirosi miestä, joka kysyi, oliko hänen vaatteensa kovin kastuneet."

"Ja sinä sanoit hänelle minun nimeni ja osoitteeni", sanoi George, kääntyen ympäri ja puiden nyrkkiään. "Sen sinä teit."

"Niin, sen minä tein", sanoi kokki pitkäveteisesti. "Jonakuna kauniina päivänä vielä kiität minua siitä, George."

Merimies päästi parahduksen, hyppäsi seisomaan ja vetäytyi kojuunsa.
Sivumennessään iski hän erästä toveriaan kylkeen jotta luut rytisivät,
kun tämä käytti tilaisuutta hyväkseen ja taputti häntä olkapäälle.
Miehet katselivat kummastuneina toisiaan.

"Merkillistä", sanoi perämies ja nosti hartioitaan. "Jos minä olisin pelastanut kanssaihmiseni hengen, niin saisivat toki toisetkin siitä jutella."

"Niin nyt luulette", sanoi laivuri. "Mutta jos sen joskus sattuisitte tekemään, ehkäpä silloin ajattelisittekin toisin."

"Ihmettelen, miten te sen asian paremmin tiedätte!" vastasi perämies.

Laivuri selvitteli kurkkuaan.

"On ollut pari pientä seikkaa elämässäni", sanoi hän häveliäästi, "seikkaa, joita ei juuri häpeä."

"Suuria kehumisia eivät ne myöskään ansainne", sanoi perämies ivallisesti.

"Tarkoitan", sanoi laivuri terävästi, "paria asiaa, joista muutamat jo olisivat olleet hyvinkin ylpeitä. Mutta minä voin myöskin ylpeillä, ettei yksikään elävä olento maan päällä tiedä niistä."

"Sitä minä ajattelinkin", myönsi perämies ja lähti ivallisesti hymyillen matkaansa.

Laivuri aikoi seurata perässä, saadakseen selvityksen tähän monipuoliseen vastaukseen, mutta pysähtyi äkkiä kuullessaan kiukkuista rähinää kanssista.

Seuraten kokin ystävällistä pyyntöä, olivat viereisen "Terveen Rohkeuden" perämies ja miehistöstä eräs tulleet katsomaan Georgea. Tapa, jolla he tulivat vastaanotetuiksi oli kerrassaan häpeäpilkku Johan Henryn vierasvaraisuudelle ja kiroillen kiiruhtivat miehet takaisin kannelle, selittäen etteivät hituakaan enää välittäneet Georgesta ja hänen asioistaan, ja lasketellen meheviä haukkumasanoja hyppäsivät he omaan laivaansa.

Laivuri katsoi kanssin ovesta sisään.

"George!" huusi hän.

"Niin", vastasi sankari kiukkuisesti.

"Tule kajuuttaan", käski laivuri. "Haluan puhua kanssasi vähäisen."

George nousi ylös ja kirottuaan hetkisen jalolla kärsivällisyydellä kuuntelevaa kokkia, seurasi laivuria kajuuttaan.

Päällysmiehensä käskystä istuutui hän hiukan hämillään sohvalle, vaan hymyili samassa, nähdessään tämän laskevan pöydälle pullon ja kaksi lasia.

"Maljasi George", sanoi laivuri.

"Kiitän nöyrimmästi, kapteeni", vastasi George ja kieritteli whiskyä suussaan, ennen kuin nielasi sen alas. Sitten huokasi hän syvään ja suuri päänsä vaipui rinnoilleen.

"Ihmishengen pelastus ei oikein näy huvittavan sinua, George", sanoi laivuri. "Pidän suuresti häveliäisyydestä, mutta sinä menet jo liiallisuuksiin."

"Ei se ole häveliäisyyttä, eikä kainoutta, sir", sanoi George, "vaan se on se portteretti. Kun ajattelen sitä käy kylmä väristys selässäni."

"Minä antaisin palttua koko kuvalle sinun asemassasi", sanoi laivuri ystävällisesti. "Ulkomuoto ei tässä maailmassa ole suurin asia."

"En sitä niin tarkoittanutkaan", sanoi George, näyttäen loukkaantuneelta. "Ulkomuotoni on kyllä hyvä minulle. Sitäpaitsi juuri se onkin nyt saattanut minut pinteeseen."

"Hiukan whiskyä vielä, George", sanoi laivuri, kasvavalla uteliaisuudella. "Minä en tahdo sekaantua sinun asioihisi, kaukana siitä. Mutta kun nyt kerran olen kapteenisi, on minun velvollisuuteni ojentaa auttava käsi jos suinkin mahdollista."

"Kiitoksia, kapteeni! Maailma todellakin olisi toisenlainen, jos kaikki ihmiset olisivat teidän kaltaisianne", sanoi George, tullen tunteelliseksi tuoksuavan juoman hajusta. "Jos tuo sanomalehti kuvineen tulee erään vissin henkilön käsiin, olen minä hukassa."

"Et, jos minä vaan jotain voin asian eduksi tehdä, George", sanoi laivuri vakuuttavasti. "Mutta mitä tarkoitat hukassa olemisella?"

Merimies laski lasinsa pöydälle ja muodosteli huulillaan joitakin sanoja.

"Mitä?" kysyi laivuri.

Toinen uudisti temppunsa, mutta laivuri ei päässyt ensi kertaa viisaammaksi. Sen hän vaan sai selville, että kysymyksessä oleva lause käsitti kaksi sanaa.

"Voit mainiosti puhua kovemminkin", sanoi hän kärsimättömästi.

"Kahdesti naimisissa", sanoi George kuiskaten.

"Sinä?"

George nyökkäsi. "Ja jos ensimäinen vaimoni saa käsiinsä tuon sanomalehden ja näkee kuvain nimineen, olen ikuisesti onneton. Kaunis palkkio ihmishengen pelastuksesta! Seitsemän vuotta kuritushuonetta!"

"Ihmettelen sinua, George", sanoi laivuri ankarasti. "Niin kiltti vaimo kuin sinulla on."

"Numero toista en voikaan valittaa", murisi George. "Mutta numero ensimäinen ei sopinut minulle. Jätin hänet jo kahdeksan vuotta sitten. — Oikea verenimijä koko ihminen! — Tein ensin matkan Austraaliaan hiukan unohtaakseni hänet ja senjälkeen en ole tavannut häntä koskaan. Olen myyty mies, jos hän saa käsiinsä tuon sanomalehden."

"Onko hän pitkämielinen, niinkuin on tapana sanoa?" kysyi laivuri, "kostonhimoinen, tarkoitan."

"Kostonhimoinen hän ainakin on", vastasi George. "Jos hän saa minut tyrmään, seisoo hän ilosta päälaellaan!"

"Olen tekevä parhaani puolestasi", sanoi laivuri. "Älä huoli puhua kenellekään mitään koko asiasta."

"En tietystikään", vastasi George vakuuttavasti ja lisäsi nousten seisomaan, "te tietysti myöskin…"

"Voit luottaa minuun", sanoi laivuri majesteetillisellä eleellä.

* * * * *

Koko iltapäivän tuumiskeli laivuri merimiehen mutkaista asiaa, vaan kun laki monivaimoisuudesta ei ollut hänellä oikein selvillä, kysyi hän neuvoa Terveen Rohkeuden kapteenilta istuessaan illalla pelaamassa pientä "knakkia" jälkimäisen kajuutassa. Kiitos monille yhteentörmäyksille ja lastin pilaantumisille, joiden tähden oli joutunut selkkauksiin ja käräjänkäynteihin, oli tämä herrasmies saavuttanut jonkunlaisen oikeusopillisen kokemuksen, joka saattoi hänet hyvin kunnioitetuksi Thamesin laivurien keskuudessa.

Oli vaikeata Johan Henryn kapteenille keskustella merimiehen asiasta ja sentään samalla pitää antamansa vaitiololupaus. Hän siis alottikin sisäänmurtovarkaudesta, muutti sen murhayritykseksi ja tuli lopulta monivaimoisuuteen.

"Minkälainen monivaimoisuus?" kysyi prikin kapteeni.

"Hm… kaksi vaimoa", sanoi kapteeni Thomsett.

"Niin, niin", sanoi toinen. "Vaan löytyykö minkäänlaisia lieventäviä asianhaaroja, joilla voisitte vedota oikeuden hyvään sydämeen, tarkoitan?"

"Minä?" huudahti Thomsett ja tuijotti toiseen. "Enhän minä itsestäni puhu!"

"Ette, ette tietystikään", sanoi kapteeni Stobbs.

"Mitä? Mitä te oikeastaan tarkoitatte?" kysyi Johan Henryn kapteeni.

"Jakakaa", sanoi kapteeni Stobbs ja työnsi kortit toiselle puolelle pöytää.

"Ette vastannut kysymykseeni", sanoi kapteeni Thomsett uhkaavan näköisenä.

"Löytyy kysymyksiä, joihin on parasta olla vastaamatta", sanoi kapteeni Stobbs. "Kun olette tutkineet lainoppia niinkin paljon kuin minä, ystäväni, tiedätte myöskin yhden pääpykälistä olevan, ettei kenenkään tarvitse itse ilmiantaa itseään."

"Tahdotteko tuolla sanoa, että luulette asian koskevan minua itseäni?" sähisi kapteeni Thomsett.

"En tahdo sanoa sinne enkä tänne", sanoi kapteeni Stobbs ja laski suuret kämmenensä pöydälle. "Mutta kun kajuuttaani tulee henkilö, tekee kaikenlaisia kiemuroita ja mutkia ja lopuksi kysyy neuvoa monivaimoisuudessa, on minulla tietystikin oikeus tehdä johtopäätökseni. Elämmehän vapaassa maassa eikä meillä ajattelemista kielletä. Kas niin, laulakaa ulos vaan kapteeni. Teen parhaani puolestanne."

"Te olette kirottu tyhmyri", ärjäsi kapteeni Thomsett suuttuneena.

Kapteeni Stobbs pudisti päätään ja hymyili anteeksiantavasta.

"Ehkäpä", sanoi hän. "Ehkäpä, mutta yhden asian kuitenkin taidan ja se on ihmisten ajatusten lukemisen."

"Vai niin! Te siis luulette saaneenne tietoonne minun ajatukseni!" sanoi Thomsett ivallisesti.

"Kyllä, hyvin helposti sittenkin, poikaseni", vastasi kapteeni Stobbs, koettaen yhä vaikkakin nähtävällä ponnistuksella pysyä rauhallisena. "Teidän tapaisianne olen nähnyt ennenkin. Erään muistan mainiosti. Neljätoista vuotta on hän nyt istunut linnassa, miesraukka. Mutta olkaa te vain levollinen, kapteeni. Salaisuutenne on hyvässä tallessa takanani."

Kapteeni Thomsett nousi tuoliltaan ja marssi edestakaisin kajuutan lattialla, vaan kapteeni Stobbs pysyi rauhallisena. Hän oli nähnyt tuonlaisia ennenkin. Pian asettui kapteeni Thomsett'kin uudestaan paikoilleen ja puolustaakseen hyvää nimeään ja arvoaan uhrasi hän Georgen asian.

"Arvasinhan sen koskeneen teitä tai jotain hyvää tuttavaanne", sanoi kapteeni Stobbs, kun uudestaan jatkettiin keskeytettyä peliä. "Ette ollenkaan voi hillitä kasvojenne ilmeitä. Ajatellessanne miesraukan vaaraa, olivat ne suoraan sanoen kauheat katsella. Se saattoi tosin minut väärille jälille, täytyy tunnustaakseni, mutta en myöskään koskaan ole nähnyt enkä tavannut niin tunteellista sydäntä kuin juuri teillä, kapteeni."

Kapteeni Thomsettin silmät kiilsivät ihastuksesta ja hän puristi rajusti ystävänsä kättä.

"Mutta ajatelkaa jos tuo nainen tulee laivaan ja iskee kyntensä George raukkaan?" sanoi hän. "Mitä silloin on tehtävä?"

"Tärkeintä on voittaa aikaa", sanoi kapteeni Stobbs. "Sovittakaa niin ettei hän tapaa Georgea."

"Ajanko hänet pois koko laivasta, jos tulee?"

"Ei, ei", vastasi lakimies. "Sanokaa miehen olevan sairaan, ettei häntä voi tavata. — — Saakeli! Nyt minä keksin!"

Hän iski leveän kouransa pöytään, jotta tärähti ja katseli laivuria loistavalla naamalla.

"Antakaa pojan maata kojussaan ja tekeytyä kuolleeksi", sanoi hän ihastuksesta vapisevalla äänellä. "Teillähän on pimeä kanssi ja ellei valkeaa oteta on siellä mahdoton ottaa selvää asiasta."

Thomsettin silmät kiilsivät kuitenkin epäilevästä ihmetyksestä.

"Eikö se käy vähän liian hätäisesti?" ihmetteli hän.

Kapteeni Stobbs räpytteli vasenta silmäänsä.

"Sai vilustuksen kylmässä vedessä", sanoi hän aivan rauhallisesti.

"Te olette todellakin mestari", sanoi Thomsett luonnollisella ihmetyksellä. "Sanon sen ja seison myös sanojeni takana: te olette ihme-ihminen. Vaan kaikin kaikitenkin on asia pidettävä salassa."

"Luottakaa minuun", sanoi merkillinen lakimies. "Jos minä kaikki tietoni puhuisin, istuisi monta nyt joella purjehtivaa ukkoa kauniisti lukkojen takana."

Kapteeni Thomsett lausui tyytyväisyytensä ja koetettuaan turhaan saada tietoonsa edes muutamienkin nimiä, erityisesti kysyenkin jo paria, vilkasi hän kelloansa, sanoi hyvää yötä ja läksi omaan laivaansa. Kapteeni Stobbs, yksin jäätyään, poltteli hetkisen piippuaan ja vetäytyi kojuunsa; ja hänen perämiehensä, joka keskustelun aikana oli turhaan yrittänyt nukkua, koetti nyt puolestaan ajatella asiasta omaa suunnitelmaa. Ennenkuin hän nukahti oli siitä jo alku valmiina ja seuraavana aamuna loisti se koko kauneudessaan hänen ajatuksissaan.

Hymyillen nousi hän kannelle, nojautui käsivarttensa varaan laivan syrjää vasten ja katseli ajattelevana kokin sanomalehden lukua kuuntelevaa Georgea.

"Onko siinä jotain erityisempää, kokki?" kysyi perämies.

"Kyllä, Georgesta, sir", vastasi kokki ja keskeytti lukunsa. "Myöskin muotokuva."

Hän ojensi sanomalehden perämiehelle ja jäi hymyillen kuuntelemaan tämän koiranhampaan ihmettely- ja ihastushuudahduksia.

"Mainio", kirkui perämies. "Kerrassaan mainio! Enpä ennen ole nähnyt näin hyvin onnistunutta muotokuvaa, George. Epäilemättä painetaan se kaikkiin Lontoon lehtiin ja tässähän seisoo nimikin: — George Cooper, kuunari Johan Henry, Limehouse."

Hän heitti lehden takaisin kokille ja kääntyi tirskuen toisaalle, huomatessaan Georgen hypähtävän pystyyn ja vetäytyvän kojuunsa hiljaisuuteen hautomaan kiukkuaan. Prikin perämies sytytti piippunsa, keskusteli salaperäisesti pienen ajan miestensä kanssa ja lähti sitten vihellellen kaupunkiin.

Seuraavat kaksi tuntia vietti George vuoroin kojussa, vuoroin kannella. Laivuri kertoi hänelle kuin omana keksintönään mitä oli tehtävä uhkaavan vaaran välttämiseksi ja George, vaikkakin epäilevänä, meni valmistamaan vuodettaan.

"On hyvin epäiltävää, että hän juuri tätä lehteä lukee", puheli laivuri rohkaisevasti.

"Ihmiset tekevätkin aina juuri sitä, mitä niiden ei soisi tekevän", murisi George. "Joku minut tunteva voi helposti käydä sanomassa hänelle."

"Kas! Tuolla astuu eräs nainen veneeseen", sanoi laivuri ja osotti laiturin rappusia. "Jos se olisikin juuri hän."

Sanat olivat tuskin päässeet hänen huuliltaan, kun George jo tulisella kiireellä oli kojussaan ja riisui vaatteensa, näytelläksensä osaansa.

"Jos minua kysytään", sanoi hän ihmettelevälle kokille, "olen minä kuollut."

"Mitä sinä olet?"

"Kuollut!" ärjäsi George. "Kuolin kello kymmenen aamulla. Ymmärrätkö pölkkypää?"

"En, sitä en todellakaan voi sanoa", vastasi kokki happamasti.

"Sano toisillekin minun kuolleen", jatkoi George hätäisesti, "ja kääri tuo lakana ympärilleni, kuten kuolleen ainakin. Teen kyllä joskus sinulle saman palveluksen."

Kuuntelematta enempää ryntäsi kokki kannelle kertoakseen laivurille Georgen hulluksi tulosta. Vaan hämmästyksensä yhä eneni tavatessaan laivurin selittämässä samaa asiaa toisille ja hän jäi kuuntelemaan korvat höröllään. Vanhanpuoleinen soutaja ohjasi veneensä suoraan kohti kuunaria; veneen perässä istui lihava suuri nainen, musta, tiheä harso kasvoillaan. Seuraavana minuuttina laski vene kuunarin kylkeen ja kiinnitysnuora heitettiin laivaan. Laivuri katsahti tulijaan, säpsähti sisällisesti ja toivoi sydämestään Georgen onnistuvan näyttelemisessään.

"Tahdon tavata herra Cooperia", tiuskasi nainen äkäisesti, päästyään soutajan avulla kannelle.

"Valitettavasti se ei käy laatuun", vastasi laivuri kohteliaasti.

"Mitä? Ja miksikä ei?" kysyi nainen ääntänsä korottaen. "Menkää sanomaan, että hänen laillinen, hyljätty vaimonsa on täällä."

"Ei maksa vaivaa", sanoi laivuri täydellisesti käsittäen sanansa näytelmässä. "Pelkään, ettei hän kuule teitä."

"Ooh! Kyllä minä opetan hänet kuulemaan", sanoi nainen ja puristi huulensa tiukkaan. "Missä hän on?"

"Tuolla ylhäällä", huokasi laivuri ja otti lakin päästään.

"Älkää valehdelko", sanoi rouva tyystin tarkastettuaan molempia mastoja.

"Hän on kuollut!" sanoi laivuri juhlallisesti.

Rouva löi kätensä rinnoilleen ja astui askeleen taaksepäin. Kokki seisoi lähinnä; hän kiersi käsivartensa naisen vyötäisille, estäen kaatumasta ja perämies, jolla oli säälivä sydän, juoksi noutamaan whiskyä, kun nainen horjahti lastiruuman luukulle ja veti vastahakoisen kokin mukaansa.

"Ihmisraukka!" huokasi laivuri.

"Elä pitele häntä niin lujasti kokki", sanoi joku miehistöstä. "Sinähän aivan kuristat hänet."

"Taputtele häntä selkään", neuvoi toinen.

"Taputtele itse!" ärjäsi kokki tulistuneena, huomatessaan ihastuksen, jolla Terveen Rohkeuden miehistö katseli tapausta.

"Älkää jättäkö minua", nyyhkytti nuori leski, nieltyään whiskyn ja noustuaan seisomaan.

"Tue häntä, kokki", käski laivuri.

"Kyllä, sir!"

Saatossa, kapteeni ja perämies edellä, kokki, suloisen taakkansa kanssa keskellä ja koko miehistö perässä, astuttiin kanssiin.

"Mihin tautiin hän kuoli?" kysyi leski kuiskaavalla äänellä nyyhkytystensä lomasta.

"Vilustui vedessä", kuiskasi laivuri vastaukseksi. "En näe häntä oikein", sanoi nainen. "Täällä on niin pimeä. Onko kenelläkään tulitikkuja? Ah! Tässähän on!"

Ennenkuin kenellekään juolahti mieleen estää, sieppasi hän tulitikkulaatikon hyllyltä ja raapasi valkean. Sitten kumartui hän yli liikkumattoman Georgen ja tarkasti hiljaa hänen tiukasti sulettuja silmiään ja ammottavaa suutaan.

"Sytytätte sänkyvaatteet", sanoi perämies, kun palava tulitikun pätkä putosi peitteelle.

"Hänelle ei se enää vahinkoa tee", kuiskasi nainen kyyneleet silmissään.

Perämies, joka selvästi huomasi ruumiin liikahtavan, oli aivan toista mieltä.

"Häneen ei enää koske mikään", kuiskasi leski ja raapasi valkeaa toiseen tikkuun. "Oi, jospa hän sentään voisi puhua kanssani."

Perämies, tuntien Georgen tulisen luonteen, otaksui sen kylläkin mahdolliseksi, kun toisen tikun palava tynkä putosi Georgen kaulalle.

"Jättäkää hänet nyt jo", sanoi laivuri levottomasti. "Poissa olevaa henkeä on mahdoton palauttaa."

Nainen laski tulitikut takaisin hyllylle ja nyyhkytti hiljaa.

"Teimme kaikki mitä taisimme hänelle", sanoi laivuri lopulta. "Parasta, että menette nyt kotiin ja paneudutte lepäämään hetkiseksi."

"Te olette kaikki niin kilttejä", kuiskasi leski ja kääntyi poispäin.
"Lähetän noutamaan hänet illalla."

"Mi — mitä?" kysyi laivuri.

"Hän oli kylläkin paha mies minulle", jatkoi nainen itkunsekaisella äänellä, "mutta sentään tahdon saattaa hänet kunnialla hautaan."

"Parasta, että jätätte sen meidän toimeksemme", sanoi laivuri. "Voimme sen varmasti tehdä halvemmalla kuin te."

"Ei! Illalla lähetän noutamaan häntä. Ovatko nämä hänen vaatteitaan?"

"Viimeiset, joita hän käytti eläissään", sanoi laivuri ja osoitti vaateläjää. "Tuossa on mies-raukan arkku, aivan samassa kunnossa kun hän sen jätti."

Leski aukaisi arkun kannen ja pudisti surullisena päätään nähdessään sen sisällön. Sitten kokosi hän vaatteet vasempaan kainaloonsa ja otti arkusta kellon, veitsen ja vähän pientä rahaa. Miehistö koetti pantomiinin avulla saada tietoonsa yli kopin syrjän katselevan Georgen mielipidettä.

"Hänellä epäilemättä oli palkkaansakin saamatta", sanoi nainen ja kääntyi laivuriin.

"Ainoastaan muutamia shillingejä", änkytti tämä.

"Minä otan ne", sanoi nainen ja ojensi kätensä.

Laivuri katsoi nyt vuorostaan kuolleeseen kysyäkseen neuvoa, mutta George oli taas sulkenut silmänsä maailmalle. Muutaman silmänräpäyksen epäiltyään laski laivuri rahat lesken käteen.

Tämä työnsi rahat taskuunsa ja heitettyään vielä jäähyväiskatseen Georgeen nousi hän kannelle. Saatto seurasi mukana, ei sentään alastulo järjestyksessä, sillä kokki seurasi viisaasti viimeisenä.

"Jos vielä löydätte muita pikkuesineitä…" sanoi nainen ja pysähtyi laivan syrjälle asettamaan vaatepakkaa paremmin kainaloonsa.

"Niin lähetämme ne kylläkin teille", sanoi laivuri, joka vahvasti oli päättänyt haudata Georgen ennen rouvan takaisin tuloa.

Näyttäen tyytyvän tähän lupaukseen laskeutui nainen veneeseen ja prikin miehistö päästi ihastuksensa esille tavalla, joka ei ollenkaan sopinut tilaisuuteen.

"Tule ulos nyt vaan", sanoi laivuri, huomatessaan Georgen naaman kanssin ovella.

"Onko poissa jo?" kysyi merimies tuskallisesti.

Laivuri nyökkäsi ja prikin miehistö päästi hurjan hurraahuudon huomatessaan Georgen kevyessä puvussaan tulevan kannelle ja varovasti katselevan toisten seläntakaa.

"Missä hän on?" kysyi merimies.

Laivuri osotti venettä.

"Tuoko?" huudahti George ja hämmästyi. "Ei tuo ole minun vaimoni!"

"Ei sinun vaimosi?" toisti laivuri ja tirkisteli miestä. "Kenen vaimo se sitten olisi?"

"Mistä h—tistä minä sen tiedän", sanoi George, unohtaen kokonaan kunnioituksensa. "Mutta minun vaimoni ei se ainakaan ole."

"Ehkä se on joku, jonka kokonaan olet unohtanut", sanoi laivuri puoliääneen.

George oli vähällä tukahtua.

"Minä en eläissäni ole nähnyt tuota ihmistä", sanoi hän. "Huutakaa takaisin hän! Pysähtäkää hänet!"

Perämies juoksi vetämään laivavenettä vähän lähemmäksi, mutta George tarttui äkkiä hänen käsivarteensa.

"Antakaa olla", sanoi hän katkerasti. "On parasta antaa hänen mennä matkoihinsa. Hän näyttää tietävän liian paljon minusta. Joku on varmasti kertonut hänelle."

Sama ajatus kiusasi laivurinkin aivoja ja hän katseli tutkivasti miehestä toiseen, saadakseen asialle selvityksen. Sen hän luuli löytäneensäkin tavatessaan prikin perämiehen katseen, mutta samassa saapui soutuvene rantaan, nainen hyppäsi maalle, heilutteli riemuiten vaatekääröjään ja katosi.

HARMAA PAPUKAIJA

"Papukaijaksi laskettelee se mainiosti", sanoi "Ison Kuovin" kolmas koneenkäyttäjä ensimäiselle ja katseli arvostelevasti harmaata lintua laivan ruokasalongin kaapin päällä. "Ja näyttääpä se ymmärtävän puheensa sisällönkin. — Ei, älkää antako sille mitään! Se vaikenee silloin."

"Minua eivät raa'at puheet huvita", sanoi ensimäinen koneenkäyttäjä arvokkaasti ja pisti hajamielisenä voileipäpalasen toverinsa kahvikuppiin, käänteli ja koukeroitsi sitä sormellaan ja vilkasi lopulta kolmannen koneenkäyttäjän toimitusta katselevaa happamen ja loukatun näköistä naamaa.

"Parasta että kaadatte uutta kahvia kuppiinne", sanoi hän lopulta ikäänkuin hyvitykseksi.

"Se on aikomuksenikin", vastasi puhuteltu kuivasti.

"Mies, jolta kaijan ostin", sanoi ensimäinen koneenkäyttäjä heittäessään voileivän linnulle, "kehui sitä erinomaisen siivoksi — rumaa sanaa ei sen pitänyt tuntemankaan. — Nyt epäilen pahasti jos ollenkaan uskallan antaa sitä vaimolleni."

"Turhia arkailemisia!" tuumi kolmas koneenkäyttäjä ja katseli toveriaan huonosti salatulla naurunhalulla. "Tuollaisia te olette kaikki vastanaineet! — Vaimonne luultavasti on silkkiin kääritty enkeli! Niinpä luulisi!! Lyönpä vetoa kymmenen yhtä vastaan, että lintu tulee erinomaisesti miellyttämään häntä."

Ensimäinen koneenkäyttäjä kohautti halveksivasti olkapäitään.

"Ostin linnun hänen seuralaisekseen", sanoi hän pitkäveteisesti.
"Hänellä on niin ikävä minun poissaollessani, Rogers."

"Mistä te sen tiedätte?" kysyi toinen.

"Hän on itse sanonut."

"Jahka nyt olette olleet naimisissa viisitoistakin vuotta, kuten minä", sanoi kolmas koneenkäyttäjä, "huomaatte kyllä, että he yleensä ovat iloisia päästessään meistä."

"Miten niin?" kysyi ensimäinen äänellä, jota itse Othellokin olisi kadehtinut.

"Niin! Me olemme kotona vain tiellä", vastasi Rogers salaisella vahingonilolla. "Vaikutamme häiritsevästi perheen tasaiseen, jokapäiväiseen, rauhalliseen elämään. Puhdistukset ja sen semmoiset täytyy lykätä tuonnemmaksi. — Ensin ovat he iloisia saadessaan meidät kotiin, sitten ovat he iloisia päästessään meistä."

"On ero vaimoillakin", sanoi äskennainut tunteellisesti.

"Minulla on mainio", jatkoi kolmas koneenkäyttäjä. "Kerrassaan mainio. Mutta hän ei turhia sure. — — Teidän vaimonnehan on vielä kolmekymmentä vuotta teitä nuorempikin."

"Kahtakymmentä viittä", oikaisi toinen äkäsesti. "Sempätähden juuri pelkäänkin, että alkavat mielistellä häntä."

"Siitähän naisväki pitää."

"Mutta en minä", ärjäsi ensimäinen koneenkäyttäjä. "Pelkästä ajatuksestakin jo sappeni kiehuu.

"Ohimenevää laatua", puheli toinen rauhottavasti. "Ensi vuonna tähän aikaan ette pennin edestä välitä sellaisista."

"Miehilläkin on eronsa", murisi ensimäinen koneenkäyttäjä, "toiset ovat hienotunteisempia kuin toiset. Huomasin jo tänään, että naapurimme vilkasi vaimoani ohi mennessään."

"Katsos tuota rakkaria", huudahti kolmas koneenkäyttäjä.

"Säästäkää hävyttömyyksiänne", sanoi toinen äkäsesti. "Sitäpaitsi työnsi hän lakkinsa kallelleen. Mitä luulette sen tarkoittavan."

"Enpä tiedä", vastasi Rogers kiitosta ansaitsevalla totisuudella.
"Voihan se tarkoittaa vähän yhtä ja toistakin."

"Jos hän tekee joitakin tyhmyyksiä poissa ollessani väännän häneltä niskat nurin", sanoi ensimäinen koneenkäyttäjä uhkaavasti. "Niistä kyllä saan tiedon."

Toinen kohotti kulmakarvojaan.

"Olen emäntämme pyytänyt ottamaan selvän kaikista. Vaimoni on syntynyt ja kasvanut maalla, on nuori ja yksinkertainen, joten äidillinen peräänkatsova ystävätär on aivan paikallaan hänelle."

"Oletteko tämän vaimollennekin ilmaissut?" kysyi Rogers.

"En. Mutta tuon papukaijan suhteen olen keksinyt sievän keinon. Sanon vaimolleni linnun olevan noidutun ja ilmaisevan minulle kaikki hänen toimensa ja tekonsa poissaollessani. Mitä emäntämme sitten ilmaisee, kerron minä hänelle linnulta kuuleminani. Ehdottomasti vaadin, ettei hän saa liikkua ulkona jälkeen kello seitsemän illalla. Jos hän sen kuitenkin tekee, saan minä siitä tiedon ja papukaijan arvo nousee. — No mitäs tuumitte keksinnöstäni?"

"Mitäkö tuumin?" sanoi Rogers ja tirkisteli toveriaan. "Mitäkö tuumin?
— Ajatellakin tuonlaisia lastensatuja täysikäisille ihmisille."

"Hän uskoo aaveita ja pöröjä, miksei siis…?"

"Kotiin taas saavuttuanne, kyllä kuulette, jos hän uskoo eli ei", sanoi
Rogers. "Sääli kuitenkin kaijaa, — se puhelee niin mainiosti."

"Mitä tarkoitatte?"

"Lintu tulee menettämään päänsä."

"Saadaanpa nähdä", sanoi Gannett. "Jos se kuolee tiedän minä kylläkin mitä tulen tekemään."

Iltapäivällä läksi ensimäinen koneenkäyttäjä kaupunkiin, mukanaan lintua häkissä kantava kokki. Matka sujui hyvin, lukuunottamatta kiivasta sananvaihtoa ensimäisen koneenkäyttäjän ja poliisikonstaapelin välillä, kun tuli kysymys missä määrin ensinmainittu oli velvollinen vastaamaan puheista, joita lintu lasketteli.

Vihdoin saavuttiin koneenkäyttäjän portille. Miehemme otti itse häkin ja sydän tavallista enemmän pamppaillen kantoi sen sisälle suureen saliin. Rouva Gannett, yksinkertaisen näköinen, ruskeasilmäinen nainen, taputteli ihastuksesta käsiään.

"Eikö se ole kaunis?" kysyi mies ja katsoi vaimoonsa. "Ostin sen seuralaiseksesi yksinäisyydessäsi."

"Sinä olet liian hyvä minulle, Jem", sanoi vaimo ja tahtoen tarkastaa lintua selänpuoleltakin alkoi hän kiertää häkkiä. Mutta papukaija, sivumennen sanoen merkillisen epäluuloinen ja hermostunut olento, kiersi yhtä matkaa jättämättä rouvaa silmistään. Kierrettyään viisi kertaa suuttui se vihdoin ja päästi kovin yksinkertaisen merimies-sukkeluuden.

"Ooh! — Jem!?!" huudahti rouva Gannett.

"Se puhuu kerrassaan mainiosti", sanoi Gannett hätäisesti, "ja niin viisas kun se on."

"Katso, sehän näyttää ymmärtävän mitä sinä sanoit!" huudahti rouva
Gannett. "Katso nyt miten se on viisas."

Tilaisuutta oli mahdoton jättää käyttämättä; muutamilla häikäilemättömillä valheilla kuvaili herra Gannett papukaijalle sovittamansa luonnonlahjat.

"Et suinkaan sinä sentään usko sitä?" kysyi rouva suu selkoselällään hämmästyksestä.

"Tietysti", vastasi koneenkäyttäjä varmasti.

"Mutta miten se voisi tietää toimeni ulkona ollessani?"

"Se on hänen salaisuutensa. Moni on kylläkin koittanut päästä sen perille, mutta kenellekään se ei ole onnistunut."

Rouva Gannett rypisti otsaansa ja katseli uteliaasti ihmeellistä elävää.

"Tulet vielä huomaamaan puheeni olevan totta", sanoi Gannett. "Matkalta palattuani saan kyllä kuulla mitä olet tehnyt."

"Ooh! — Herra minun luojani!" ihmetteli kummastunut rouva Gannett.

"Jos viivyt ulkona jälkeen seitsemän illalla, eli teet jotain muuta mikä ei minua miellyttäisi", jatkoi koneenkäyttäjä innoissaan, "kertoo se ne minulle. Vieraat, jotka käyvät luonasi, sanalla sanoen kaikki mitä teet ja toimit, saan kuulla."

"Minusta sillä ei ainakaan tule olemaan pahaa kerrottavana", sanoi rouva Gannett rauhallisesti. "Ellei se vaan valehtele."

"Sitä se ei taida", vakuutti mies. "Mene nyt ja hae hattusi ja kappasi, pistäydymme puoleksi tunniksi teatteriin."

Lausumansa sanat olivat profeetallisia, sillä kun teatterissa heidän vieressään istuva herrasmies hyväntahtoisesti tarjosi kiikariaan rouva Gannetille, nosti koneenkäyttäjä kauhean metelin — ja suunnilleen puolen tunnin kuluttua täytyi herrasväen johtokunnan erityisestä pyynnöstä jättää paikkansa.

"Aseta minut ensi kerralla mukaan ottaessasi hattukoteloon", huokasi rouva väsyneellä äänellä, koittaen pysyä raivoisasti astelevan herransa ja miehensä rinnalla. "Mitä pahaa tuo herra teki?"

"Sinä jotenkuten mielistelit häntä", sanoi Gannett äkämystyneenä, "iskit silmää tai muuta sellaista. Ilman ei kukaan tule tarjoamaan kiikariaan naisille."

Rouva Gannett pudisti päätään niin tarkoittavasti, että eräs jo sivumennyt herrasmies kääntyi erityisesti katsomaan taakseen. Herra Gannett tarttui kiivaasti vaimonsa käsivarteen ja kiiruhti askeleitaan äärimmilleen suuttuneena.

Seuraavana aamuna oli hänen vihansa jo lauhtunut, mutta epäluulo kiusasi kahta tulisemmin. Syötyään aamiaista antoi hän tarkat neuvot miten vaimon oli käyttäydyttävä tullessaan iltapäivällä laivaan jäähyväisiä ottamaan ja lähti sitten Isoon Kuoviin.

Jäätyään yksin siivosi rouva Gannett huoneita, mutta päästyään lintuhäkille jäi hän katselemaan kaijaa. Hän oli huomaavinaan linnun silmissä pahanilkisen välähdyksen ja tapa millä se sulki ja aukaisi niitä, muistutti parhaiten viekasta silmäniskua.

Kun hän vielä seisoi ja katseli tätä merkillisyyttä, kolkutettiin ovelle ja sisään laahusti pieni virkeän näköinen nais-olento ja tervehti yliluonnollisella sydämellisyydellä.

"Tulin sinuakin tervehtimään ohikulkiessani", sanoi hän iloisesti, "ja ellei sinulla ole mitään vastaan lähden satamaankin jäähyväisiä ottamaan?"

Rouva Gannett, joka luuli miehensäkin olevan mielissään "esiliinasta" suostui kernaasti tarjoukseen.

"Kaunis lintu teillä", sanoi rouva Cluffins ja osotti päivänvarjollaan papukaijaa.

"Älä tee sitä!" sanoi rouva Gannett kiireesti.

"Miksikä ei?"

"Se pian sanoo jotain kauheaa."

"Puhuuko se? Minun täytyy välttämättömästi saada se sanomaan jotakin", huudahti rouva Cluffins innokkaasti.

Vieden tulipunaisen päivänvarjonsa aivan lähelle häkkiä, levitti hän sen yht'äkkiä selko selälleen. Papukaija hämmästyi jotta henki oli pysähtyä kurkkuun.

"Eihän se mitään puhu", sanoi rouva Cluffins.

Papukaija hyppäsi häkkinsä ulompaan nurkkaan ja sanoi jotakin matalalla äänellä. Huomatessaan, ettei mitään kauheampaa tapahtunutkaan, toisti se lauseensa vähän kovempaa ja tultuaan vakuutetuksi, ettei näkemänsä voinut mitenkään vahingoittaa, hyppäsi se takaisin entiselle paikalleen ja alkoi syytää mitä rivoimpia hävyttömyyksiä.

"Fyi, fyyii!" kirkui rouva Cluffins, punasempana kuin päivänvarjonsa.
"Olisipa se minun niin niskat paikalla siltä nujertaisin."

"Sen kyllä jättäisit tekemättä", sanoi rouva Gannett kunnioittavasti ja alkoi kertoa linnun merkillisiä ominaisuuksia.

"Mitä?" huudahti rouva Cluffins vaivalla pysyen tuolillaan. "Onko miehesi todellakin sanonut tuonlaista?"

"Hän on hirveän mustasukkainen", selitti toinen syvään huoaten.

"Toivoisin hänen olevan minun mieheni", sanoi rouva Cluffins päättävällä äänellä. "Toivoisinpa, että Cluffins puhuisi minulle jotain tuontapaista. — Toivoisinpa todellakin, että Cluffins puhuisi!"

"Se vaan todistaa hänen rakastavan minua", sanoi rouva Gannett katse lattiassa.

"Ja sinä uskot tuollaista moskaa?" sanoi rouva Cluffins ja nosti halveksivasti pientä nenän-nypykkäänsä.

"Enhän minä sitä usko", vastasi ystävätär, "mutta annan hänen kuitenkin luulla sen tekeväni."

"Se on hävytöntä!" sanoi rouva Cluffins ja heilutteli hurjasti päivänvarjoaan. "Tuon veroista en konsanaan ole edes kuullut. Pitäisipä minun päästä lukemaan lakia herra Gannetille — edes puoleksi tunniksi. Olen varma että hänestä tulisi toinen ihminen ennen pitkää."

Rouva Gannett koetti parhaansa mukaan rauhoittaa kiihottunutta ystävätärtänsä. Mutta kun kaikki keinot näyttivät turhilta haki hän päällysvaatteensa ja naiset läksivät ulos.

Saavuttuaan satamaan ja noustuaan Isoon Kuoviin, oli rouva Cluffins jo täydellisesti saavuttanut entisen levollisuutensa. Kierrellen ympäri höyrylaivan kantta teki hän kaikenlaisia kysymyksiä, enemmän saadakseen puhetta aikaan, kuin todellisesta uteliaisuudesta.

"Olen ajatteleva sinua joka päivä", sanoi hellästi rouva Gannett miehelleen.

"Ja minä sinua joka minuutti", vastasi tämä.

Hän huokasi ja vilkasi kiukkuisesti rouva Cluffinsia, joka naurussa suin liehakoitsi laivan nuorta alaperämiestä.

"Hän on merkillisen vilkas ja iloinen ihmisluonto", sanoi rouva
Gannett, seuraten miehensä katsetta.

"Kyllä — se pitää myöntää", vastasi herra Gannett kuivasti, kun mitään pahaa aavistamaton rouva Cluffins leikillisesti näpsähytti perämiestä päivänvarjollaan. "Ihmeellinen ystävä hän ainakin Jenkins'in kanssa näyttää olevan. Ja panempa veikkaa, etteivät he koskaan ennen ole tavanneet toisiaan."

"Lapsi raukka", sanoi rouva Cluffins juhlallisesti lähestyen puhuvia. "Älkää ollenkaan olko huolissanne, herra Gannett, minä kyllä pidän seuraa teidän kyyhkysellenne."

"Kiitoksia", vastasi koneenkäyttäjä pitkäveteisesti.

"Meille tulee erinomaisen hauskaa", jatkoi rouva Cluffins. "Miten usein olenkaan toivonut olevani merimiehen vaimo. Oikein kadehdin heidän vapauttaan."

"Kadehditte — mitä?" kysyi Gannett käheästi. "Heidän riippumattomuuttaan ja vapauttaan", selitti rouva Cluffins totisena. "Olen aina kadehtinut merimiesten vaimoja. He saavat tehdä mitä tahtovat! Yhdeksään, kymmeneen kuukauteen vuodesta ei heillä ole miestä, joka aina olisi kintereillä." Ennenkuin onneton koneenkäyttäjä ennätti keksiä sopivaa vastaväitettä, kuului käsky komentosillalta ja hätäisen jäähyväisen jälkeen katosi hän konehuoneeseen. Kuulumattomat saivat poistua laivasta, portaat vedettiin sisään ja Iso Kuovi lähti hiljalleen liukumaan alas jokea.

Molemmat naiset seisoivat laiturilla kunnes laiva katosi joen mutkan taakse. Kaipaus sydämessään, joka ystävättären neuvon mukaan kyllä paranisi kupillisesta hyvää kahvia, saapui rouva Gannett yksinäiseen kotiinsa.

Leskenä oloaikana mikä nyt seurasi olivat rouva Cluffinsin vierailut ainoana vaihtelevaisuutena rouva Gannettin yksitoikkoisessa elämässä. Papukaijasta ei seuralaiseksi ollut, sen puheet kun jatkuvasti olivat aivan auttamattoman yksinkertaisia. Rouva Cluffins ehdotteli sen myömistä, mutta siihen ystävätär ei suostunut millään ehdolla, ei vaikka viereisessä talossa asuva tullipäällysmies, vanha poika, jo oli luvannut siitä aivan kuulumattomia summia.

"Ihmettelenpä mitä tuolla linnulla kerran tulee olemaan kerrottavaa miehellesi", sanoi rouva Cluffins eräänä päivänä istuessaan Gannettin salissa, noin kuukauden kuluttua Ison Kuovin lähdöstä.

"Ehkä mieheni jo on unohtanut koko tyhmän jutun", vastasi rouva Gannett punastuen. "Kirjeissään ei hän milloinkaan ole maininnut sanaakaan koko linnusta."

"Myö pois se", sanoi rouva Cluffins päättävällä äänellä. "Sinulla ei ole mitään huvia siitä, mutta Habsonia se äärettömästi miellyttää."

Rouva Gannett pudisti päätään.

"Mieheni kiskoisi seinät talosta jos sen tekisin", sanoi hän säpsähtäen.

"Tee sinä vaan kuten käsken, seinistä minä kyllä vastaan. Olen jo sanonut Habsonille, että hän saa sen viidellä punnalla."

"Se ei mitenkään käy laatuun", vastusti rouva Gannett levottomasti.

"Anna minun hoitaa koko asia", sanoi rouva Cluffins, katsellen mielihyvällä pieniä kätösiään. "Se tulee onnistumaan mainiosti, sen lupaan."

Hän kiersi käsivartensa ystävättären vyötäröille ja vei hänet ikkunan ääreen, alkaen puhua merkillisen vakavasti. Viiden minuutin kuluttua rouva Gannett vielä epäröi, kymmenen minuutin kuluttua oli hän jo antanut suostumuksensa ja viidentoista minuutin perästä oli aina toimelias rouva Cluffins jo matkalla Habsoniin, heiluttaen häkkiä, jotta papukaija sai pitää kiinni kynsin hampain pysyäkseen puolallaan. Rouva Gannett katsoi ikkunasta hänen jälkeensä ja istuutui sitten miettimään hyökkäys- ja puolustussuunnitelmaa tästä epäilemättä koituvassa ankarassa kamppailussa.

Noin viikko tämän tapahtuman jälkeen pysähtyi eräänä päivänä ajuri portin eteen ja koneenkäyttäjämme harppasi kolmella askeleella rappuset. Rynnättyään sisään sulki hän vaimonsa syliinsä voimalla, joka karhullekin olisi ollut kunniaksi. Syistä, joista voiman puute lihaksissa oli suurin, vastasi rouva Gannett syleilyyn vähemmän tulisena.

"Ooh! Miten ihanaa taas olla kotona!" huudahti Gannett, heittäytyi nojatuoliin ja veti vaimonsa polvelleen. "No, miten aikasi on kulunut? Ikävästi?"

"Tottuuhan sitä ihminen kaikkeen", vastasi rouva arasti.

"Niin, ja olihan sinulla papukaija."

"Niin, olihan minulla se."

"Mitenkä se nyt jaksaa?" kysyi koneenkäyttäjä, katsellen ympäri huonetta. "Missä se on?"

"Yksi osa on kaapin päällä", vastasi rouva Gannett, koittaen puhua rauhallisesti. "Toinen on hattukotelossa ja loppu tässä."

Hän pisti miehensä käteen halvan kaksiteräisen kynäveitsen.

"Kaapin päällä", toisti koneenkäyttäjä, hypistellen veistä sormissaan.
"Hattulaatikossa — -?!"

"Niin. Nuo siniset kukkajalustat."

Gannett tarttui otsaansa. Oliko hän kuullut oikein? Papukaija oli siis muuttunut kukkajalkapariksi, hatuksi ja veitseksi! Todellakin noiduttu lintu!

"Olen myynyt sen", lisäsi rouva Gannett kiireesti.

Herra Gannettin polvi muuttui yht'äkkiä ihmeellisen epäkohteliaaksi ja käsi putosi vyötäröiltä. Rouva nousi rauhallisena ja istuutui viereiselle tuolille.

"Myynyt?" toisti Gannett myrskyä ennustavalla äänellä. "Myynyt minun papukaijani?"

"En voinut kärsiä sitä, Jem. Ja kun en voinut kärsiä sitä, möin sen saadakseni nuo tarpeelliset esineet itselleni ja sinulle."

Koneenkäyttäjä lennätti veitsen toiselle puolelle huonetta.

"Katsos, Jem", jatkoi rouva Gannett, "se ei olisi kuitenkaan puhunut totta. Ja jos se olisi päässyt valehtelemaan, olisi se saanut aikaan kaikenlaisia ikävyyksiä."

"Se ei osannut valehdella", karjasi koneenkäyttäjä, juosten raivoisana edestakaisin huoneessa. "Paha omatuntosi saattoi sinut pelkäämään. Miten uskalsit sinä myydä minun papukaijani?"

"Sentähden, ettei se rakastanut totuutta, Jem", vastasi rouva hiukan vaaleana.

"Ainakin enemmän kuin sinä", ärjyi koneenkäyttäjä pysähtyen vaimonsa eteen. "Halpamainen olento!"

Rouva Gannett kaivoi nenäliinan taskustaan ja peitti silmänsä.

"Minä — minä möin sen sinun tähtesi Jem", änkytti hän. "Se valehteli niin kauheasti sinusta, enkä minä voinut kuunnella sellaisia."

"Minusta?" ihmetteli Gannett, vaipuen tuolille ja tirkistellen kummastuneena vaimoaan. "Valhetteli minusta? Tyhmyyksiä! Miten se olisi voinut olla mahdollista?"

"Yhtä suuri mahdollisuushan sillä oli puhua sinusta, kuin minustakin", sanoi rouva Gannett. "Se oli taitavampi noitumaan, kuin luulitkaan. Oo! Miten kauheita asioita se sinusta kertoi!"

"Luulet kai puhuvasi lapselle eli hullulle?" sanoi koneenkäyttäjä.

Rouva Gannett pudisti väsyneesti päätään.

"Olisipa todellakin hauska kuulla mitä historioita se tiesi — jos ehkä vielä satut muistamaan", sanoi Gannett purevan ivallisesti.

"Ensimäinen valhe", alkoi rouva heikolla, mutta selvällä äänellä "koski sinun Genuassa oloasi. Papukaija kertoi, että sinä kävit jossakin syrjäkaupungin varieteessa."

Kostea nenäliinan takaa tirkistävä silmä huomasi koneenkäyttäjän säpsähtävän.

"Minä en sellaista paikkaa luule löytyvänkään", kuului jatko.

"Kyllä — minä luulen — kyllä siellä sellaisia löytyy", änkytti mies.
"Se tahtoo sanoa — olen kuullut toverien puhuvan jotakin sinnepäin."

"Mutta sinä et siellä ole käynyt?" kysyi vaimo.

"En koskaan!" vastasi koneenkäyttäjä kiivaasti.

"Tuo hävytön lintu sanoi sinun olleen juovuksissa siellä", jatkoi rouva juhlallisella äänellä, "löit rikki pienen marmoripöydän ja kuritit kahta tarjoilijaa. Ja ellei 'Eteenpäin' kapteenia olisi ollut, olisit sinä joutunut putkaan ja jäänyt laivasta. Eikö se ollut halpamaista?"

"Inhoittavaa", vastasi mies matalalla äänellä.

"Luulen ettei 'Eteenpäin'-nimistä laivaa edes löydykään", jatkoi rouva
Gannett.

"Ei se ainakaan laivan nimeltä kuulosta", mutisi Gannett.

"Niin, — muutaman päivän perästä saavuitte Neapeliin — — —."

"Siellä minä en kertaakaan käynyt kaupungissa", huomautti koneenkäyttäjä.

"Papukaija sanoi päinvastoin."

"Pitäisi sinun enemmän uskoa omaa miestäsi kuin tuollaista kirottua lintua", sanoi Gannett mielistellen.

"Tietystikin minä sen teen, Jem", vastasi vaimo, "tahdon vaan todistaa sinulle, että lintu valehteli koska et sitä muuten usko."

Gannett veti piipun taskustaan, kaivoi poron kopasta ja puhalsi päättävän näköisenä varteen.

"Eräs tyttö möi hedelmiä aivan laivan lähellä", jatkoi rouva. "Eräänä iltana ostit sinä viikunoita ja aioit samalla suudella häntä, mutta tytön sulhanen sattuikin näkemään ja aikoi iskeä sinua veitsellä. Sinä pelästyit, hyppäsit mereen ja olit vähällä hukkua."

Gannett viritti hitaasti ja huolellisesti piippunsa ja vei tulitikun pätkän uuniin.

"Minä tulin aivan sairaaksi sen jutuista — tuskin tiesin mitä tehdä", jatkoi rouva Gannett. "Ollessasi Suezissa — — —."

Koneenkäyttäjä teki kieltävän eleen. "Tarpeeksi", sanoi hän jäykästi.

"Niin, halusta en toistaisikaan mitä se kertoi Suezista", sanoi vaimo.
"Mutta ajattelin sen ehkä sinua huvittavan."

"Ei ollenkaan", vastasi koneenkäyttäjä ja puhalteli sankkoja sauhuja piipustaan. "Ei ollenkaan."

"Luultavasti nyt jo myöskin ymmärrät, miksi linnun hukkasin?" kysyi rouva Gannett. "Jos se tuonlaisia valheita olisi kertonut minusta sinulle, olisit sinä tietysti uskonut. Eikö totta?"

Gannett otti piipun suustaan ja kiersi uudestaan käsivartensa vaimonsa vyötäröille.

"En rakkaani", sanoi hän liikutettuna, "yhtävähän kuin sinäkään sitä tehnet."

"Ja minä tein oikein myödessäni sen? Eikö totta, Jem?"

"Aivan oikein", vastasi Gannett merkillisen sydämellisesti. "Se oli viisainta mitä taisit tehdä."

"Mutta pahinta et sinä vielä kuullut", sanoi rouva Gannett, "kun olitte
Suezissa — — —."

Gannettilta pääsi hiljainen sisällinen rukous Suezin edestä, hän löi nyrkkinsä pöytään ja kielsi vaimonsa koskaan mainitsemasta sitä nimeä. Sitten komensi hän illallista.

Vasta kuullessaan vaimonsa askaroivan kyökissä, muuttuivat hänen tuimat kasvonpiirteensä ja hän alkoi ajatella tätä asiaa puolelta toiselle, koittaen saada valoa tähän pimeään juttuun.

"Jenkins!" huudahti hän yht'äkkiä. "Jenkins ja rouva Cluffins. Ja minä kun aioin kertoa Cluffinssille hänen vaimonsa kirjeenvaihdosta. Luultavasti mies taitaakin ulkoa joka lapun."

ERÄS AAVEHISTORIA

Kaunis kesäpäivän aurinko paistaa helotteli täydellä terällään ja heikot tuulen hengähdykset kulettivat kuunaria tuskin kolmen solmun nopeudella.

Siellä täällä kiilsi joku valkea purje taivaanrannalla ja suuri kalalokki kierteli hitaasti leijaillen laivaa.

Kannella ei näkynyt elävää olentoa, joka olisi saattanut kuulla laivurin ja perämiehen välistä keskustelua tottelemattomuushengestä, jota viime aikoina oli huomattu miehistössä.

"Paljasta kiusaa se vaan on, on tottavieköön", sanoi laivuri, vanhanpuoleinen harmaapartainen mies.

"On niin", myönsi perämies.

"Ette usko mitä siihen aikaan syötiin, kun minä olin laivapoikana", jatkoi laivuri. "Ette usko vaikkapa vannoisin raamatun kautta."

"Ne ovat nyt vaativampia."

"Vaativampia!" huudahti laivuri. "Mikä oikeus nälkäisellä merimiehellä on olla vaativainen? Saavathan he tarpeekseen ruokaa. Mutta katsokaas nyt!"

Melkein tukahtuneena raivosta vetäytyi hän askeleen taaksepäin ja osoitti sormellaan Bill Smithiä, joka samassa nousi kannelle lautanen kädessään ja kasvot pahassa irvistyksessä. Tekeytyen aivan kuin ei huomaisikaan kapteenia meni hän laivan syrjälle ja kasvot toisaalle käännettynä heitti ruoan lautaselta mereen. Heti jälestä seurasi George Simpson yhtä häpeämättömällä tavalla tuhlaamaan laivurin syötäväksi ostamia ruokavaroja.

"Tuo tulee teille kalliiksi", mutisi laivuri hampaittensa raosta.

"Niitä on useampia", huomautti perämies.

Taas tuli kaksi miestä kannelle, irvistelivät kauheasti ja heittivät ruoan yli syrjän. Mutta nyt seurasi väliaika — väliaika, jolloin sekä perässä, että keulassa näyttiin odottavan jotakin, ja jolloin tuo "jotakin" parasta aikaa seisoi kanssin rappusilla ja koetti väkistenkin vääntää esille rohkeuttaan.

"Annappas pojan vaan tulla", kähisi laivuri, "niin nyljen hänet elävältä!"

"Ottakaa sitten vaan veitsi käsille", kehotti perämies.

Nenänpää valkeana ilmestyi poika kannelle vilkuillen rukoilevasti miehistöä takanaan. Mutta näiden ilkeä katse muistutti häntä jostakin, jonka oli unohtanut. Hän työnsi nyt laihan lautasta pitelevän kätensä mahdollisimman etäälle ja astui sydän kurkussa muutaman askeleen kohti syrjää.

"Poika!" karjasi laivuri yht'äkkiä.

"Niin, kapteeni?"

"Tule tänne!"

"Heitä ensin ruoka yli syrjän", kuului neljä matalaa uhkaavaa ääntä.

Poika pysähtyi epäröiden, vaan lähestyi sitten hitaasti laivuria.

"Mitä aiot tehdä päivällisellesi?" kysyi laivuri tuimasti.

"Syödä", vastasi nuorukainen peloissaan.

"Minkätähden sitä sitten kantelet ylös?" tiuskasi laivuri ja rypisti silmäkulmiaan.

"Ajattelin sen maistuvan paremmalta täällä."

"Maistuvan paremmalta", toisti laivuri pilkallisesti. "Eikö se ole mielestäsi kelvollista?"

"On."

"Puhu kovempaa", ärjäsi laivuri. "Onko se hyvää?"

"Mainiota", vastasi poika kimakalla kurkkuäänellä.

"Oletko koskaan saanut parempaa ruokaa?" kysyi laivuri ja korotti ääntänsä.

"En koskaan", kirkui poika, seuraten esimerkkiä.

"Kaikki on kuin pitääkin olla?" huusi laivuri.

"Paljon parempaa, sir", ärjäsi poika.

"Istu ja ala syödä", komensi laivuri.

Poika asettui varjoon ja ryhtyi päivälliseensä täysin tyytyväisen näköisenä.

"Otaksun", sanoi laivuri, hetken katseltuaan pojan syömistä, "otaksun, että toiset heittivätkin päivällisensä yli syrjän vaan siitä syystä, etteivät ole tottuneet niin hyvään ruokaan?"

"Niin minäkin luulen, sir", vastasi poika.

"Ovatko he puhuneet sellaista?" huusi laivuri.

Poika epäili ja vilkasi levottomana keulaan.

"Kyllä, sir", sanoi hän lopulta, mutta hätkähti samassa kuullessaan keulasta onnettomuutta ennustavaa murinaa.

Niin hitaasti kuin ruoka kuluikin, loppui se kuitenkin vihdoin ja poika vetäytyi keulaan katsellen rukoilevasti miehistöä.

"Tulehan tänne", sanoi Bill, "meillä on vähän puhumista kanssasi."

"Mahdotonta", vastasi poika. "Työt ennen kaikkia. En jouda juttelemaan."

Vasta illalla kun miehistön viha jo vähän oli lauhtunut, hiipi poika kojuunsa ja nukkui ennen pitkää vanhurskaan unta. Mutta muutaman tunnin kuluttua oli hän kuulevinaan miesten ääniä; hän raotti silmiään ja huomasi kummakseen miesten istuvan pöydän ääressä ja puhelevan.

"Kelpo selkäsaunan hän on ansainnut, totta totisesti", sanoi Bill ja pureskeli kuivaa leivänkappaletta.

"Ja saada kuusi kuukautta", sanoi vanha Ned. "Ei Bill, ei se kelpaa."

"No pitääkö meidän sitten viikkomääriä elää homehtuneella leivällä ja pahentuneilla perunoilla?" kysyi toinen raivoisasti. "Sehän on pitkäveteistä itsensä tappamista!"

"Tekisipä teistä joku edes itsemurhan", sanoi vanha Ned ja katsoi odottavan näköisenä tovereitaan. "Luulenpa, että se vähän pelottaisi ukkoa."

"Niin. Esimerkiksi juuri sinä. Olethan vanhin joukosta", sanoi Bill pistävästi.

"Billillä on oikein", lisäsi Simpson. "Sinun ikäiselläsi miehellä, Ned, ei enää voi olla suuria iloja tästä matoisesta mailmasta. Vai kuinka?"

"Niin ja sinä kirjoitat kirjeen laivurille; selität tekosi syyt: huono kohtelu ja kehno ruoka", sanoi kokki asiaan äärettömästi innostuneena.

"Älkää tyhmyyksiä jaaritelko", sanoi vanha mies ärtyisesti.

"Kuulkaapas pojat", sanoi yht'äkkiä Bill. "Minäpä tiedän mitä teemme. Joku meistä on tekevinään itsemurhan, kirjoittaa ukolle kirjeen kuten kokki sanoi ja selittää ennen hypänneensä mereen, kuin nälkään kuolevansa. Olen varma ukon pelästyksestä!"

"Ja lastiruumassa on hänelle mainio piilopaikka!" huomautti joku.

"Se ei taida ollakaan hullumpi keksintö", sanoi Ned pitkäveteisesti, "mutta kuka sinne menee?"

"Tommy!"

"Pakana vieköön, häntä en tullut ajatelleeksikaan", huudahti Ned ihastuneena. "Tulitko sinä, kokki?"

"En totisesti tullut minäkään."

"Katsokaas, on parasta, että Tommy sen tekee", sanoi Bill, "jo siitäkin syystä, että jos kepposemme keksitään pääsee poika koko jutusta paljaalla selkäsaunalla. Kuka luukut hänen jälkeensä on sulkenut, siitä emme tietystikään tiedä tuon taivaallista. Me kaipaamme vaan Tommyä ja löydämme vihdoin hänen kirjeensä."

Kokki nosti toisen jalkansa polvelleen ja nyökkäsi myöntävästi. Mutta samassa näytti hän huomanneen jotakin, irvisti ja osotti sormellaan kojua, josta Tommyn kasvot vaaleina ja kauhistuneina tirkistelivät miehiä.

"Halloo!" sanoi Bill. "Oletko kuullut puheemme?"

"Kuulin, että puhuitte vanhan Nedin tappamisesta", vastasi poika varovasti.

"Hän on kuullut kaikki", sanoi kokki päättävästi. "Tiedätkö minne valehtelevat pikkupojat joutuvat?"

"Ennen sinnekin menen kuin lastiruumaan", sanoi Tommy. "Minä en sinne mene. — Kerron laivurille kaikki."

"Sen jätät tekemättä", sanoi Bill lujasti. "Kas niin, ulos kojusta ja kiireesti, ellet apua tahdo!"

Ulvahtaen vetäytyi poika peitteensä sisään ja iski suonenvedontapaisesti sormensa kojun laitoihin. Siitä ei kuitenkaan ollut apua; jalkojaan sätkyttelevä poika nostettiin lattialle ja pantiin istumaan pöydän ääreen.

"Mustetta, kynä ja paperia, Ned", komensi Bill.

Ukko toi pyydettyä ja kun Bill ensin oli paitansa hihalla pyyhkinyt voipalasen paperilta, asetti hän kirjotusvehkeet uhrin eteen.

"En minä osaa kirjoittaa", sanoi Tommy epäröiden.

Miehet katsahtivat toisiinsa silminnähtävällä levottomuudella.

"Valehtelet", sanoi vihdoin kokki.

"En taida, sanon minä", intti poika. "Sentähden minut merellekin lähetettiin kun en lukemaan enkä kirjoittamaan oppinut."

"Tartuppa sen tukkaan vähäisen, Bill", sanoi Ned suuttuneena tällaisesta merimiehen ammatin häpäisemisestä.

"Antaa olla", vastasi Bill rauhallisesti. "Minä kirjoitan hänen edestään; ukko ei minun käsialaani tunne."

Istuutuen pöydän ääreen asetteli hän hetkisen itseään, pisti sitten kynän mustepulloon ja jäi hyvin ajattelevan näköisenä tirkistelemään rasvaista paperia edessään.

"Viisainta on kirjoittaa hyvin huonosti", esitti Ned.

"Tietysti", vastasi Bill. "Miten luulisit pojan kirjoittavan: 'itsemurha', Ned?"

Ukko mietti. "I-i-t-s-e-m-u-r-h-a", sanoi hän lopulta hyvin totisena.

"Mutta eiköhän sitä aina siten kirjoiteta?" kysyi kokki katsoen miehestä toiseen.

"Emme saa kirjoittaa oikein", sanoi Bill, kynän tehdessä kaikenlaisia koukeroita paperin yläpuolella. "Ajatteleppas nyt, Ned!"

"Sanokaamme 'tappanut' 'itsemurhan' sijaan" sanoi ukko. "Tuonlainen poikanaskali ei kuitenkaan osaisi käyttää niin hienoja sanoja."

Bill ryhtyi työhön ja ottaen tarkoin huomioonsa toverien huomautukset sai hän vihdoin kirjeen valmiiksi.

"No miltäs tämä kuulostaa?" kysyi hän vähän mahtavasti.

"Raakas kapteeni otan kynän käteni vimeisen kerta ja tietä anan että enenkun syön moska jota te ruokaksi sanote niin hukutan itseeni joka on paljo helpompi kun nalkkä kuola ja anan klinkkuveitteni pillille ja hope kelloni kansa ja on ikävä kuola näin nuorena tommy brown."

"Mainio!" huudahti Ned ja katseli kysyvästi ympärilleen.

"Panin veitsen ja kellon mukaan vaan sentähden, että asia näyttää luonnollisemmalta", sanoi Bill ujolla ylpeydellä. "Mutta jos tahdot, Ned, niin kyllä asetan ne sinunkin nimellesi?"

"Ei ole väliä", vastasi ukko jalomielisesti.

"Pane vaatteet päällesi", komensi Bill ja kääntyi nyyhkivään Tommyyn.

"Minä en mene lastiruumaan", itki Tommy epätoivoisena. "Sanon sen yhtähyvin nyt kuin toistenkin, — minä en mene sinne!"

"Kokki", sanoi Bill levollisena. "Ole hyvä ja anna hänelle vaatteet.
Kas niin Tommy!"

"En, — en! sanon minä", kirkui poika.

"Ja sitten tuo pieni köydenpätkä, kokki", lisäsi Bill, "niin, niin, juuri se! — kas niin Tommy!"

Miehistön nuorimman silmät lensivät köydenpätkästä vaatteisiin ja takaisin köydenpätkään.

"Mutta miten minä saan ruokaa?" kysyi hän, alkaen vastahakoisesti sovittaa vaatteita päälleen.

"Voit ottaa mukaasi ruukun vettä ja vähän laivakorppuja", sanoi Bill, "ja yöllä kyllä tuomme sinulle lisää. Piiloudu lastin sekaan, äläkä näyttäydy jos joku päivällä tulee alas."

"Mutta raitista ilmaa?" kysyi uhri. "Sitä saat öisin kun otamme luukut pois", selitti Bill. "Älä ollenkaan ole levoton, minä kyllä huolehdin tarpeistasi."

Puoleksi vetäen, puoleksi työntäen vietiin vastusta tekevä poika kannelle. Äänettöminä nostivat Bill ja Ned kannet luukulta; Ned meni alas ja otti pojan syliinsä, laski hänet vesiruukkuineen lastin päälle ja kiipesi suutaan pyyhkien kiireesti ylös.

"Joko sinä maistoit pojan vesivaroja?" kysyi Bill.

"En", vastasi Ned. "Se oli vaan tuon kirotun poikanulikan saapas, joka sattui huuliini. Pane kansi paikoilleen."

Noin kahdeksan tienoilla seuraavana päivänä alkoi laivuri kaivata poikaa. Hän kysyi kokilta aamiaista syödessään, mutta kokki pelästyi, pudotti kahvivehkeet lattialle ja ryntäsi suin päin ylös kannelle. Kapteeni kirosi oikein tunnettuun englantilaiseen tapaan ja seurasi kokkia jääden ihmetellen katselemaan miehiä, jotka epätoivoisen näköisinä katselivat toisiaan.

"Bill", sanoi laivuri. "Mikä kokkia riivaa?"

"Hän on saanut 'slaakin'", selitti Bill ja pudisti päätänsä, "kaikki olemme saaneet 'slaakin'."

"Pian saatte vielä toisenkin", ärjäsi laivuri. "Missä poika on?"

Billin rohkeus katosi ja avuttomana katseli hän tovereitaan. Sitten ojensi hän likaisen paperin laivurille.

"Lukekaa itse!"

Laivuri katseli paperia ja ojensi sen sitten perämiehelleen.

"En ymmärrä tätä", sanoi laivuri ihmetellen. "Viimeksi eilen söi hän päivällisensä kannella ja kehui sitä mainioksi. Kuulittehan tekin sen, Bob?"

"Kuulin. — Poika raukka", surkutteli perämies. "Ja sitäpaitsi, kuulittehan te kaikkikin sen", lisäsi laivuri. "Minulla on siis 5 todistajaa. Pojan on täytynyt tulla hulluksi. — Kuuliko kukaan kun hän hyppäsi yli syrjän?"

"Kuulinhan minä molskahduksen vahdissa ollessani", sanoi Bill.

"Mikset sitten juossut katsomaan?"

"Ajattelin vaan jonkun tovereista heittäneen illallisensa mereen."

"Vai ajattelit sinä niin!" sanoi laivuri ja puri huultaan. "Aina sinä ruoastasi rähiset ja riitelet. Mikä sitä oikein vaivaa?"

"Myrkytettyä, sir", sanoi Ned ja pudisti päätään. "Liha on kelpaamatonta."

"Sehän on mehevää, jotta suussa sulaa" sanoi laivuri. "No, voittehan ottaa toisestakin tynnöristä jos haluatte. Oletteko nyt tyytyväisiä?"

Miesten kasvot selkenivät ja Bill iski silmää.

"Voi on myöskin pahentunutta", sanoi hän kääntyen laivuriin.

"Onko voikin huonoa?" kysyi laivuri ja rypisti silmäkulmiaan. "Mistä se tulee, kokki?"

"En mahda sille mitään", vastasi kysytty.

"Anna niille sitten täst'edes kajuutan tynnöristä", murisi laivuri. "Minä vaan epäilen, että olette kiusanneet poikaa; ruoka on kylläkin hyvää."

Hän vetäytyi kajuuttaan, asetti paperilapun sokeriastiaan ja istui sohvalle miettimään tätä merkillistä tapahtumaa.

Sinä päivänä oli miehistöllä oikein "Abrahamin saalis", kuten vanha Ned sitä kutsui. Paitsi muita herkkuja saatiin vielä pannukakkuakin, joka muuten tavallisesti seurasi vaan sunnuntaita. Billiä katseltiin ja tervehdittiin kuin suurtakin ihmiskunnan pelastajaa ja kanssissa vallitsi ilo ja riemu. Yöllä avattiin lastiruuman luukut ja pojalle vietiin osa kaikista herkuista.

"Mutta mihin minä rantaan saavuttua joudun?" kysyi poika riidanhaluisella äänellä saatuaan vatsansa täyteen.

"Kyllä me sinut maalle toimitamme", lohdutti Bill. "Eihän meistä kukaan enää jää tähän ruumisarkkuun. Otan sinut samaan laivaan kanssani. — — — Mitä sanoit?"

"En minä mitään puhunut", vastasi poika. Miehistön suureksi harmiksi palattiin seuraavana päivänä taas entiseen ruokajärjestykseen. Vanha liha ilmestyi uudestaan keittiöön ja lihavat herkut lakkasivat vuotamasta kajuutasta. Billin osaksi tuli sama kohtalo kun niin monen muunkin puoluejohtajan asioiden hullusti mennessä. Ennen kumppaniensa ihanne, nyt heidän pilapuheidensa maalitaulu.

"No miten kävi sinun merkillisen keksintösi kanssa?" murisi vanha Ned pilkallisesti illalla koittaessaan sulattaa kivettynyttä korppua teekupissa.

"Et sinä sellainen keksijä ollutkaan, miksi itsesi luulit", sanoi kokki varmana sanojensa sukkeluudesta.

"Ja poika parka makaa syyttä suotta lastiruumassa", sanoi Simpson osanotolla, joka ikävä kylläkin tuli vaan liian myöhään.

"Minä en anna perään", sanoi Bill uhmailevasti. "Ukko pelästyi kelpolailla eilen. — Pitää saada vielä toinen itsemurha — siinä koko asia."

"Anna Tommyn tehdä se uudestaan", ehdotti kokki ja kaikki nauroivat.

"Kaksi yhdellä matkalla, kyllä se ukon pehmittää", jatkoi Bill vilkaisten vihaisesti kokkiin. "No, kenestä tulee n:o 2?"

"Kyllä tätä lajia jo riittää", sanoi Simpson hartioitaan nostaen. "Sinä olet päästäsi sekaisin, Bill."

"Älä luule", vastasi Bill. "Mutta minä en anna perään. — Kuules Ned, sinähän viimeaikoina olet näyttänyt sairaalta. Mene sinä lastiruumaan niin saat levätä oikein tarpeeksesi."

"Vai niin", vastasi ukko kylmästi.

"Tehkää kuten tahdotte", sanoi Bill huolettomasti. "Minusta on samantekevää kuka teistä sinne menee."

"Entäs sinä itse?" kysyi Simpson.

"Minä?" ihmetteli Bill. "Minunhan on täällä oltava hoitamassa koko kokonaisuutta."

"Ja meidän on oltava auttamassa sinua", sanoi Simpson.

Bill ei puhunut sanaakaan, vaan veti kojustaan likaisen korttipakan.

"Alimainen kortti tekee itsemurhan", sanoi hän. "Minä olen mukana."

"Hän nosti korttipakan kokin nenän alle. Tämä epäili ja katsoi toisiin.

"Älä ole tyhmä, Bill", sanoi Simpson.

"Vai niin! Te pelkäätte!" pilkkasi Bill.

"Sehän on suoraa hulluutta, sanon minä", murisi Ned.

"Itsehän minut tähän pakoititte", vastasi toinen. "Olette pelkureita, siinä koko asia. Niin kauan kun oli puhe pojasta olitte kyllä miehiä vaikka mihin — nyt kun on oma nahka kysymyksessä — jänistätte."

"Olkoon menneeksi", sanoi Simpson epätoivoisen rohkeudella.
"Tapahtukoon tahtosi Bill. Vedä, kokki!"

Kokki totteli, joskin vastahakoisesti ja sai kympin, Ned, monien vastaväitteiden perästä veti seitsemäisen. Simpson sai kuninkaan.

"Nyt on sinun vuorosi, Bill", sanoi hän. "Katso nyt kuinka käy!"

Bill sekoitti lehtiä.

"Tottahan minä seitsikkoa korkeamman vedän", sanoi hän kerskuvasti.

"Kolmonen!" huusi Simpson, "kolmonen, Bill! Bravo! Minä kyllä kirjoitan kirjeen edestäsi, sinun käsialasi ukko jo tuntee. Mitä minä kirjoitan?"

"Kirjoita mitä haluat", vastasi Bill äkäisesti.

Hän heittäytyi sohvalle katsellen halveksivasti toisten kirjoitushommia ja Simpsonin kysymykseen, kirjoitettaisiko myöskin suuteloita, ei hän vastannut mitään.

"Luulin sinun sentään paremmin osaavan kirjoittaa", sanoi hän kun kirje valmistuttuaan oli ääneen luettu.

"Minähän kirjoitinkin sen sinun nimessäsi", vastasi Simpson.

Billin juhlallisuus katosi ja hän tuli entiselleen.

"Jos tahdot silmäsi sisään muuratuiksi, George", ärjäsi hän, "niin toista nuo sanat!"

Hän oli koko illan äärettömän pahalla tuulella ja lastiruumaan meno yöllä näytti aivan kuin hiljaiselta hautajaissaatolta. Poika yksinään oli iloissaan saadessaan seuraa.

"Tänään on teille taas kirje", sanoi perämies, kun laivuri ilmestyi kannelle.

"Mi — mikä?" kysyi tämä ja vaaleni.

Perämies osoitti sormellaan korkeuteen. "Se on Nedillä", jatkoi hän.
"En käsitä mikä ihmisiin on mennyt!"

Laivuri ryntäsi keulaan ja otti kirjeen Nediltä.

"Mitä tämä oikein tarkoittaa?" kysyi hän luettuaan kirjeen ja jäi pää kallellaan katselemaan lastiruuman luukkua. Miesten sydämet pamppailivat.

"Huono ruoka, sir", sanoi Simpson, rohkaisten mieltänsä, "huono ruoka on syyksi sanottava, kun maalle pääsemme."

"Siitä ette puhu sanaakaan", sanoi laivuri ja katsoi tuimasti puhujaan.

"Se on velvollisuutemme, sir", sanoi Ned tunteellisesti ja varmasti.

"Kuulkaa", sanoi laivuri ja katsoi uhkaavasti miehistön jäännöksiin. "Lopettakaamme nyt jo itsemurhat. Vanha liha on loppunut ja satamaan päästyämme saatte tuoretta voita ja vihanneksia. Mutta näistä kirjeistä ja huonosta ruoasta en tahdo kuulla puhuttavan maalla. Sanon yksinkertaisesti näiden kahden kadonneen ja te sanotte samaa."

"Sitä en ainakaan minä voi tehdä, sir", sanoi Simpson päättävästi.

Laivuri lähestyi miestä.

"Ehkäpä viisi puntaa vähän auttaisi asiaa", sanoi hän matalalla äänellä.

"No, ehkäpä hiukan", kuului varova vastaus.

Laivuri katsahti ylös. Simpsonin aivot näyttivät selvittelevän vaikeaa laskuopillista kysymystä.

"Taikka viisi puntaa mieheen", sanoi laivuri. "Pidemmälle en voi mennä."

"Sanokaamme 20 puntaa yhteensä, niin olkoon menneeksi, vai mitä toverit?" sanoi Simpson.

Ned nyökkäsi ja kokki, koettaen peittää hermostumistaan suostui myöskin.

"Mistä rahat tulee?" kysyi perämies laivurilta aamiaista syödessä.
"Minua ette ainakaan saa kiristää."

Kajuutan kattoikkuna seisoi avonaisena, laivuri vilkasi siihen ja kuiskasi sitten jotain perämiehen korvaan.

"Mitä?" huudahti tämä ja koetti turhaan kuumalla kahvilla ja sianlihalla peittää naurunhaluaan.

Ajatellen vaan koituvia rikkauksia suorittivat miehet ilomielellä syntyneet ylityötkin; kokki hoiti pojan toimia ja Ned Simpsonin kanssa Billin. Yön saavuttua nostettiin kannet lastiruuman luukulta ja huomattavalla uteliaisuudella odotettiin uhrien kertomusta olostaan.

"Missä päivälliseni on?" murisi Bill, hypäten kannelle.

"Päivällisesi!" huudahti Ned ihmeissään. "Ei sinulle mitään päivällistä ole annettu."

"Mitä?"

"Niin, laivuri jakaa ulos ainoastaan kolmelle miehelle", sanoi kokki.

"Miks'ette siis ole omastanne säästäneet meillekin jotain?" kysyi toinen.

"Ei riitä Bill! Ei totta totisesti!" sanoi Ned. "Työt ovat lisääntyneet ja ruoka ei kunnollisesti riitä itsellemmekään. Sinullahan on vettä ja laivakorppuja."

Bill kirosi.

"Olen saanut enemmän kuin tarpeeksi jo tästä", ärjäsi hän kiukkuisena.
"Tulen ylös. Ukko saa sanoa mitä haluaa, minä en hänestä välitä."

"Älä tee sitä, Bill", sanoi Ned houkuttelevasti. "Kaikkihan käy mainiosti! Ukko on riivatun peloissaan, lupasipa meille jo 20 puntaa, ellemme maihin päästyämme hiisku koko itsemurhista mitään."

"Niistä on 10 minun", sanoi Bill, "ja ne olen rehellisesti ansainnut.
Kokonaisen päivän olen loikonut tuossa likaisessa luolassa."

"Niin, niin", sanoi Ned, tyrkäten kokkia, jonka kielellä pyöri muistutus tällaista jakolaskua vastaan.

"Se sattui ukkoon pahasti", sanoi kokki. "Hän on kauhean peloissaan. Tänään koottiin sinun ja pojan vaatteet, — aikomus näet on antaa ne perillisillenne. Ha! Ha! Tällaisessa pilassa en koskaan ennen ole ollut mukana!"

"Olet narri!" ärjäsi Bill ja sytytti piippunsa, taistellen luonnon lahjoittamaa pahaa sisuansa vastaan.

Tätä seuraavina neljänä päivänä oli kaikki rauhallista laivalla. Sivuutettiin suuremmitta vaikeuksitta Lands'End ja tuuli, joka päivällä oli heikko, alkoi yön päälle puhaltaa aikalailla rivakasti. Molemmat vangit nousivat kannelle kun perämies oli jättänyt paikkansa ja ahmivat hätäisesti mitä säästöön oli saatu heitä varten. Ned seisoi peräsimessä ja kun kokki Simpsonin seuraamana oli mennyt kojuunsa, ei kannella ollut ketään kuulijoita heidän puheilleen.

"Tämä on tyhmää leikkiä, Tommy", sanoi Bill ja pudisti päätään.

"Leikkiä?" toisti Tommy. "Miten meidän käy Northseaan saavuttuamme?"

"Kyllä minä sen asian hoidan", sanoi Bill. "Nedpä näyttää saaneen pahan yskän", lisäsi hän.

"Ettei vaan tukehtuisi, ukko paha", sanoi Tommy. "Katsokaa! Hän viittaa meille."

Molemmat hypähtivät äkkiä pystöön, mutta ennenkuin ehtivät edes ajatellakaan piilottautumista, sukeltautuivat laivuri ja perämies kajuutan rappusista kannelle ja lähestyivät heitä.

"Katsokaa itse", sanoi laivuri, kääntyen perämieheen, "enkö tee oikein uskoessani unia?"

"Merkillistä", ihmetteli perämies ja hieroi silmiään.

"Olen kyllä tämän tapaisesta kuullut puhuttavan", jatkoi laivuri, "mutta itse en koskaan ennen ole sattunut näkemään. Nyt voitte sanoa nähneenne aaveita, Bob."

"Merkillistä", huudahti perämies uudestaan ja pudisti päätään. "On aivan kuin ne eläisivät."

"Laivalla kummittelee, Ned", huusi laivuri jylhällä äänellä. "Billin ja pojan henget seisovat tuolla keulassa."

Pelästynyt vanha merimies ei saanut sanaa suustaan. Pienempi aave nyyhkytti ja pyyhki nenäänsä takin hihaan, suurempi vihelteli hiljaa.

"Olento raukkoja", sanoi laivuri. "Näettekö ankkuria läpi pojan, Bob."

"Molempien läpitse minä näen", huudahti perämies.

Hetkisen oleskelivat päällysmiehet vielä kannella, mutta tulivat lopulta siihen päätökseen, että heidän läsnäolonsa häiritsi henki-olentoja ja laskeutuivat taas takaisin kajuuttaan.

"Mikä lienee hänen tarkoituksensa?" kysyi Simpson tullen varovasti kannelle.

"Piru sen tietäköön", sanoi Bill vihaisesti.

"Ei suinkaan hän meitä aaveiksi luullut?" ihmetteli Tommy.

"Tietystikään ei", vastasi Bill halveksivasti. "Joku koiran kuje sillä on mielessään. Ja nyt minä menen kojuuni ja sinä teet samoin Tommy. Huomenna kyllä saamme selvitystä asiaan."

Aamulla sitä tulikin, sillä aamiaisen jälkeen tuli kokki keulaan ilmoittamaan, että korppujakin oli jaettu vaan kolmelle. Kaikki hämmästyivät.

"Minä menen puhumaan hänen kanssaan", sanoi Bill kiukkuisesta.

Hän tapasi laivurin sydämellisesti nauramassa perämiehen kanssa.

"Hyvää huomenta, sir", sanoi Bill hätäisesti. "Tulin kysymään emmekö me
Tommyn kanssa saa päivällistä, kuten ennenkin?"

"Päivällistä?" ihmetteli laivuri. "Mitä te päivällisellä teette?"

"Syömme", vastasi Bill, vilkaisten arasti laivurin silmiin.

"Syötte! Mihin te ruokaa panisitte?" Bill hymyili ja taputti vatsaansa.

"Paljasta ilmaa", sanoi laivuri ja kääntyi mennäkseen.

"Antakaa kuitenkin vaatteemme ja tavaramme", sanoi Bill ja puri hammastaan. "Ned kertoi teidän korjanneen ne."

"Enhän toki", sanoi laivuri. "Ne toimitan teidän perillisillenne.
Sitenhän laki käskee, vai mitä, Bob?"

"Aivan niin", sanoi perämies.

"Sukulaisenne saavat tavarat ja palkkanne aina siihen iltaan jolloin itsemurhan teitte", sanoi laivuri.

"Emme me mitään itsemurhaa ole tehneet", intti Bill. "Miten silloin tässä voisimme seistä?"

ERÄS AAVEHISTORIA 151

"Olette tehneet, sanon minä", sanoi laivuri rauhallisena, "siitä on minulla selvänä todisteena kirjeenne taskussani."

Bill seisoi hetken yhdellä jalalla, sitten toisella ja läksi lopulta hiljalleen lönkyttämään keulaan.

Aina päivälliseen saakka ei laivuri kuullut mitään merkillisempää, mutta juuri kun hän oli lopettanut päivällis-aterian, syöksyi vanha Ned sisälle raivoisana ja suuttuneena.

"Bill on varastanut päivällisemme, sir", huusi hän ollenkaan kursailematta.

"Kuka?" kysyi laivuri kylmästi.

"Bill… Bill Smith!"

"Kuka?" toisti laivuri vielä kylmemmin.

"Bill Smithin haamu", murisi Ned, "on ottanut päivällisemme ja hän ja
Tommy Brownin haamu ahmivat nyt yhdessä sitä minkä ehtivät."

"Miten minä sitä voin auttaa", vastasi laivuri välinpitämättömästi.
"Miksi annoitte?"

"Tunnettehan te Billin, sir", sanoi Ned. "Minä olen vanha mies, kokki ei kelpaa mihinkään, eikä Simpson yksinään uskalla häneen ryhtyä."

"Tyhmyyksiä", sanoi laivuri. "Ettehän toki te kolme merimiestä pelänne yhtä haamua. Tiedättekö mitä teidän tulee tehdä?"

"Emme?!"

"Ottakaa virsikirja ja lukekaa, niin katoo hän kuin tuhka tuuleen."

Ned riensi kannelle, nojautui mastoon ja kirosi kunnes väsyi. Kokki ja Simpson kuuntelivat kunnioittavasti ja kuiskasivat aina kun vanhan miehen muisto petti.

Loppupuolella matkaa kärsivät molemmat rikokselliset kaikkia niitä tuskia, joita ystävien kadottaminen tuottaa. Laivuri ei ollut mistään tietävinään, ennenkuin saavuttiin Northseaan. Silloin tuli hän kannelle, kainalossaan molempien aaveiden vaatteet ja kutsui luokseen Nedin.

"Kuulehan", sanoi hän lujasti.

"Niin!"

"Heti kun saamme laivan kiinni, menet sinä maalle ja noudat poliisin.
En oikein tiedä mitä olisi tehtävä…"

"Kyllä, kyllä, sir", mutisi vanha Ned.

Laiva laski laituriin ja kiinnitettiin. Mutta samassa päästi laivuri leveän naurun, nähdessään miten molemmat haamut yht'äkkiä tarttuivat nyytteihinsä, hyppäsivät yli laivan syrjän ja läksivät juoksemaan minkä jaloista lähti. Perämieskin nauroi ja keulasta kuului heikko, iloton kaiku.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK MERIPOIKIA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- SISÄLTÖ:
- MYRKYTETTY SILLI
- HELVETINKONE
- ROHKEA YRITYS
- VELI HUTCHINS
- NAIS-ASE
- KAKSI YHTÄ VASTAAN
- HARMAA PAPUKAIJA
- ERÄS AAVEHISTORIA
- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE